Житомирський апеляційний суд
Справа №275/243/25 Головуючий у 1-й інст. Миколайчук П. В.
Категорія 10 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Коломієць О.С., Шевчук А.М.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 275/243/25 за позовом ОСОБА_1 до Брусилівської селищної ради Житомирського району Житомирської області про визнання права власності на рухоме майно за набувальною давністю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 08 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Миколайчука П.В. у селищі Брусилові,

в с т а н о в и в :

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом, в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на автомобіль марки «Mercedes-Bens» НОМЕР_1 , CDI номер шасі НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_3 .

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що у березні 2019 він фактично придбав в місті Нікополь Дніпропетровської області вищезазначений автомобіль, за який сплатив кошти в еквіваленті 2700 доларів США.

З особою, яка продала авто і вказала, що вона є власником, він домовився про подальше переоформлення цього транспортного засобу в місті Києві.

До березня 2020 року безперешкодно користувався цим автомобілем, поки не був зупинений працівниками поліції.

07 березня 2020 року авто було вилучене працівниками поліції у зв`язку з підозрою на протиправні дії, так як були відсутні відомості про реєстрацію в базі даних «АІС», а також внесено відомості до ЄРДР за частиною 1 статті 358 КК України.

Він слідчому вказував на особу, в якої придбав авто, показував його фото.

27 березня 2020 року автомобіль було йому повернуто, а 29 червня 2020 року прийнято рішення про закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України.

Наголошує на тому, що з 2019 року і по даний час відкрито, добросовісно і безперервно володіє рухомим майном (автомобілем). Власник, який зазначений у свідоцтві про реєстрацію цього транспортного засобу, не існує, не проживає і не проживав за місцем реєстрації. Автомобіль не знаходився та не знаходиться у користуванні інших осіб, не є предметом обтяження.

Тому, просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на вказане рухоме майно.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 08 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, позивач просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.

Позивач зазначив, що після придбання автомобіля на протязі одного року безперешкодно користувався ним, поки не був зупинений працівниками поліції.

07 березня 2020 року авто було вилучене працівниками поліції у зв`язку з підозрою на протиправні дії, так як були відсутні відомості про реєстрацію в базі даних «АІС», а також внесено відомості до ЄРДР за частиною 1 статті 358 КК України.

За свідоцтвом про реєстрацію автомобіля, власником вказаний громадянин ОСОБА_2 , начебто зареєстрований у АДРЕСА_1 .

Під час проведення слідчих дій, він надавав слідчому номер телефону цієї особи і навіть його випадкове фото на фоні спірного автомобіля. Вказана особа не була встановлена, так як за цією адресою зареєстрована і проживає громадянка ОСОБА_3 , якій невідома особа на прізвище ОСОБА_2 , і останній там не проживає.

Крім того, позивач вказує на те, що із 29 березня 2019 року жодні спадкоємці або інші особи до нього не зверталися і претензій щодо прав на цей автомобіль не висувались.

Відповідно до тлумачення Верховним Судом поняття добросовісності: «За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне».

Він добросовісно і безперешкодно тривалий час користується вказаним автомобілем, тому вважає, що є підстави для визнання за ним права на нього за набувальною давністю.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити і надав пояснення, які відповідають доводам поданої скарги.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що відсутні правові підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на спірний автомобіль, а крім того, позов пред`явлений до неналежного відповідача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на таке.

Встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , власником транспортного засобу марки «Mercedes-Bens», номерний знак НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_2 з 06 липня 2007 року є ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11).

Із копії протоколу огляду від 06 березня 2020 року, вбачається, що в місті Павлоград Дніпропетровської області було оглянуто та вилучено у ОСОБА_1 автомобіль марки «Mercedes-Bens», номерний знак НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_2 (а.с.14).

Відповідно до копії ухвали слідчого судді Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2020 року, задоволено скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано уповноважених осіб повернути йому вилучений 06 березня 2020 року автомобіль.

Як убачається із копії листа СУ ГУНП в Дніпропетровській області, на заяву ОСОБА_1 йому було повідомлено, що 29 червня 2020 року кримінальне провадження закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України (а.с.16-17).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 сплачував штрафи за володіння авто «Мерседес Бенц», номерний знак НОМЕР_3 , що підтверджується копіями відповідних квитанцій.

Із копії заяви ОСОБА_3 , вбачається, що остання проживає в АДРЕСА_2 з 1970-х років, і не знає гр. ОСОБА_2 .

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до вимог частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте, не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добро совісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз. 2 частини 3 статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років, для рухомого п`ять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Таким чином, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 1 серпня 2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Такі ж висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18).

Матеріали справи не містять жодних доказів укладення будь якого письмового договору купівлі-продажу автомобіля навіть із недодержанням установленої законодавством його форми і посвідчення/реєстрації, наприклад, є відсутніми проста письмова форма такого договору купівлі-продажу чи розписки про отримання коштів за придбаний транспортний засіб тощо.

Таким чином, сам по собі факт передачі позивачу цього автомобіля, ключів від нього і свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, де власником вказано ОСОБА_2 , не може за відсутності при цьому інших належних, допустимих доказів підтверджувати обставину купівлі позивачем цього автомобіля.

Отже, на момент заволодіння у 2019 році даним автомобілем позивач повинен був знати, що отримує автомобіль від власника без укладання належного договору у встановленому порядку, та відповідно до свідоцтва він мав лише право на керування автомобілем, оскільки власником надалі залишався ОСОБА_2 , що дає підстави вважати про передання йому транспортного засобу лише у володіння і користування, а не у власність.

Відтак, позивач повинен був знати, що він отримав автомобіль за обставин і з підстав, які не є достатніми для отримання права власності на нього, а тому ОСОБА_1 не може вважатися у даному випадку таким, що добросовісно заволодів чужим майном.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши, що відсутні умови, передбачені статтею 344 ЦК України для набуття права власності за набувальною давністю, обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що така особа, як ОСОБА_2 , титульний власник авто не існує.

Заява фізичної особи щодо не проживання ОСОБА_2 по конкретній адресі в м. Києві не є належним та достатнім доказом не існування такої особи, як вказує позивач. Проте, як правильно зазначив місцевий суд, саме ОСОБА_2 є титульним власником автомобіля, єдиний, чиє право власності на спірне авто належним чином зареєстровано і по нині. Однак, до участі в справі дана особа залучена не була.

Тому, колегія суддів погоджується також і з тим, позов подано до неналежного відповідача також відповідають матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом першої інстанції.,

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом при ухваленні рішення були належним чином оцінені подані позивачем докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 08 травня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 09 жовтня 2025 року.