РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області у складі:

головуючого судді Харечка С.П.

секретар судового засідання Литвиненко В.М.,

з участю представника позивача-відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» Голубєвої З.В.,

відповідача-позивача ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» про захист прав споживача, -

ВСТАНОВИВ:

Представник ТОВ «Рівнетеплоенерго» звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , в якому просить суд стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у розмірі 68535,22 грн., суму пені в розмірі 2046,71 грн, суму інфляційних витрат в розмірі 5476,58 грн, суму трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 1677,68 грн та витрати у зв`язку зі сплатою судового збору в сумі 3028 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТОВ «Рівнетеплоенерго», здійснює надання послуг з централізованого опалення та підігріву води у житлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . Проте, внаслідок порушення зобов`язань щодо своєчасного внесення поточних платежів, станом на 01.11.2024 року у відповідачів виникла заборгованість за надані ТОВ «Рівнетеплоенерго» послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 68535,22 грн. за період з 01.10.2014 року по 31.10.2024 року. Позивачем нараховано за період з 01.01.2024 по 31.10.2024 року суму пені в розмірі 2046,71 грн, суму інфляційних витрат в розмірі 5476,58 грн, суму трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 1677,68 грн

Ухвалою суду (суддя Левчук О.В.) від 16 січня 2025 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, залишено без руху. Надано позивачу 7-денний строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 23 січня 2025 року (суддя Левчук О.В.) відкрито провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані послуги .

Ухвалою суду від 11 березня 2025 року встановлено відповідачу ОСОБА_1 додатковий п`ятнадцятиденний строк з 11.03.2025 для подання відзиву на позов та зустрічного позову.

01 квітня 2025 року від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона зазначає, що жодних доказів, які б підтверджували інформацію, надану в позовній заяві, що позивач здійснює відпуск теплової енергії та гарячого водопостачання у житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , не надав. В позовній заяві зазначено: «Згідно зі ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що виконавець залежно від характеру і специфіки виконаної роботи (наданої послуги) зобов`язаний видати споживачеві розрахунковий документ, що засвідчує факт виконання роботи (надання послуги). Під таким розрахунковим документом слід розуміти квитанцію, яку щомісяця надсилає виконавець споживачам для оплати наданих їм житлово-комунальних послуг. Таким чином, підтвердженням наданої споживачу житлово-комунальних послуг є розрахункова квитанція. Враховуючи той факт, що відповідачі є споживачами послуг, отримують квитанції на оплату та користуються наданими послугами з гарячого водопостачання та централізованого опалення - відповідачі зобов`язані оплатити заборгованість». Проте, позивач, не надав будь-яких доказів щодо відправлення їм квитанцій, які б підтверджували факт надання ним нам послуг з гарячого водопостачання та централізованого опалення за вказаний період виставленого боргу. Позивач, вимагаючи сплатити зазначену в позовній заяві ціну боргу, доказує і стверджує, що нарахування та оплата за послуги здійснюється як за строковим нарахуванням так і строковою оплатою. Всупереч нормам ЦПК України, позивач намагається через суд стягнути ціну заявленого позову за строкові платежі сукупністю ціни позову за 10 років своєї позовної бездіяльності. Також зазначає, що особовий рахунок № НОМЕР_1 , не може бути зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 01.10.2014 року (дата з якої стягується борг), оскільки ОСОБА_3 стала власником частини вказаної квартири ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_1 стала власником частини вказаної у позовній заяві квартири ІНФОРМАЦІЯ_2 . Із зазначеного слідує, що позивач, вказаною в позовній заяві недостовірною інформацією, порушує свої обов`язки встановлені частиною 2 ст.43 ЦПК України, вводить суд в оману щодо фактичних обставин справи, зловживаючи при цьому своїми процесуальними правами. В позовній заяві зазначено: «Розрахунок вартості наданих Товариством послуг з теплопостачання здійснюється відповідно до тарифів затверджених рішеннями виконавчого комітету Рівненської міської ради №137 від 09 жовтня 2008 року, №6 від 04.01.2011 р, та постановами НКРЕКП...». Проте, для підтвердження достовірності заявленої помісячної ціни нібито наданих Позивачем комунальних послуг, за вказаний період виставленого боргу, позивач розрахунку не надав як і не вказав вартість тарифів, на основі яких здійснював вказаний розрахунок. До того ж, згідно «Правил надання послуги з постачання теплової енергії, одиницею виміру наданих послуг з теплопостачання є Гкал. Кількість ОСОБА_6 , витрачених на щомісячне опалення та гаряче водопостачання вказаної квартири позивач також не надав. З викладеного слідує, що оскільки ціна позовних вимог має базуватись на певних розрахунках, як заявлено позивачем в позовній заяві, то оборотна відомість не є належним доказом виставленої ціни позовних вимог з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Все вищевикладене підтверджує той факт, що ціна послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання має базуватись на відповідних розрахунках, а не на даних оборотної відомості. Отже, на основі вищевикладеного просить відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «Рівнетеплоенерго» в повному обсязі за необґрунтованістю.

02 квітня 2025 року від відповідача ОСОБА_1 надійшов зустрічний позов, в якому вона просить визнати, що її право на запитувану інформацію, як споживача комунальних послуг ТОВ Рівнетеплоенерго» порушене; зобов`язати ТОВ «Рівнетеплоенерго» надати запитувану інформацію в повному обсязі; стягнути з позивача моральну шкоду у розмірі 75000 грн. Зазначає, що вона просила позивача надати докази того, що позивач є належним кредитором по стягненню вказаного боргу за період з 01.10.2014 року по 31.10.2024 рік. Також вона просила надати інформацію щодо підстав стягнення боргу з неї з 01.10.2014 року та просила для підтвердження виконання позивачем надання їй житлово-комунальних послуг з теплопостачання та гарячого водопостачання, з наданням помісячних розрахункових квитанцій за вказаний період заборгованості. Оскільки у позовній заяві зазначено, що в добровільному порядку відповідачі борг не сплатили, вона просила: надати відомості про обчислення помісячного розміру вказаної заборгованості, її структуру, ціну, з наданням копій підтверджуючих документів, на які будуть посилання, а також вказати пункти та самі нормативно-правові акти України у відповідності до яких вказані нарахування були здійсненні; надати копію паперового договору з теплопостачання та гарячого водопостачання до якого вона нібито приєдналась; надати математичний розрахунок розміру пені, вказавши при цьому нормативно-правовий акт, яким позивач користувався при здійсненні розрахунку; надати математичний розрахунок розміру інфляційних втрат, вказавши при цьому нормативно-правовий акт, яким позивач користувався при розрахунку та яким встановлено помісячний розмір інфляції. Запитувану інформацію відповідач просила надати в строк, що передбачений законодавством України. Оскільки відповіді на своє звернення відповідач не отримала вважає, що її права споживача грубо порушені. Вказаною бездіяльністю позивач принижує її честь та гідність, порушує її конституційне право на інформацію. Ця зневага призвела до погіршення її здоров`я, втрати сну, підвищеної знервованості. Неможливість захистити права довірителя в повному обсязі робить її зовсім безпорадною та вразливою. У зв`язку з ненаданням їй інформації, та необґрунтованою позивачем суми боргу більшу за 77 тисяч гривень, позивач поставив її в негативну стресову ситуацію. В неї змінився спосіб життя, погіршились стосунки з друзями, рідною їй людиною, яка також нервує через необґрунтований позов щодо неї. До того ж невідомо, чи дійсно ТОВ «Рівнетеплоенерго» є їхнім кредитором, а вони є його боржниками на законних підставах. Все вищевикладене свідчить про те, що її права як споживача порушені і, що вона має повне право на відшкодування моральної шкоди. Спричинену їй моральну шкоду вона оцінює в розмірі 75000 гривень. Вважає, що вказана сума є розумною альтернативою для відшкодування отриманої нею від позивача моральної шкоди.

08 квітня 2025 року представником позивача подано відповідь на відзив. Зазначають, що відповідно до інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №404355272 від 19.11.2024 року власниками житлового приміщення за вищезгаданою адресою є ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 . До матеріалів позову була долучена оборотна відомість по особовому рахунку споживачів № НОМЕР_1 , яка є належним і допустимим доказом згідно з вимогами ЦПК України. Зазначена відомість містить інформацію про нарахування, споживання, оплату, а також рух коштів за відповідний період, що прямо підтверджує факт надання послуг теплопостачання та гарячого водопостачання позивачем. Також оборотна відомість по особовому рахунку відповідачів, містить вичерпну інформацію щодо нарахувань, обсягів спожитих послуг, здійснених оплат та сформованої заборгованості. Оборотна відомість як первинний бухгалтерський документ повністю відповідає вимогам процесуального законодавства. Відсутність доказів надсилання паперових квитанцій не свідчить про відсутність самого факту надання послуг. Надсилання квитанцій є способом інформування споживача. У зв`язку з викладеним, вважають, що вимоги пункту 5 частини 3 статті 175 та частини 5 етапі 177 ЦПК України позивачем виконано, а подані документи є достатніми для обґрунтування позовних вимог. Також зазначають, що строк позовної давності переривався відповідно до статті 264 Цивільного кодексу України, зокрема шляхом здійснення часткових оплат відповідачами, що підтверджується оборотною відомістю по особовому рахунку. Останні платежі здійснювались до вересня 2019 року включно, що свідчить про визнання боргу та поновлення перебігу позовної давності. Крім того, у період з 2020 року діяв правовий режим надзвичайної ситуації, зумовлений пандемією COVID-19, що ускладнював подання позовів, обмежував доступ до судових установ. Ці обставини об`єктивно вплинули на можливість своєчасного звернення до суду. Також запровадження воєнного стану з 24 лютого 2022 року, відповідно до Указу Президента України №64 2022, що діє дотепер, є поважною причиною для обмежень у доступі до правосуддя та може бути підставою для неврахування строків позовної давності, особливо у випадках, коли надання послуг здійснювалось у зоні ризику або при складній логістиці діяльності. З огляду на викладене, твердження про «позовну бездіяльність» є безпідставним і не відповідає фактичним обставинам справи. Позивач діяв добросовісно та у межах чинного законодавства. Заборгованість сформувалась саме за фактом користування послугами, а не за формальним моментом набуття права власності, тому відповідачі, як нові власники, які прийняли право власності, а саме ОСОБА_3 21.09.2021 набула права власності на основі договору дарування, ОСОБА_1 набула права власності на основі свідоцтва про право на спадщину від 01.12.2020, ОСОБА_4 набув право власності на основі свідоцтва про право на спадщину, є правонаступниками у частині обов`язку з оплати заборгованості. З матеріалів справи слідує, що сам факт отримання послуг опалення та гарячого водопостачання не заперечується, а лише ставиться під сумнів дата виникнення заборгованості щодо нових власників. Відповідачі як нинішні власники несуть солідарну відповідальність за збереження житлового майна та виконання обов`язків, пов`язаних з його утриманням, включаючи оплату заборгованості, що обліковується за цим майном. Просить суд прийняти до уваги факт правонаступництва відповідачів як нових власників квартири. Крім того надання у складі позовної заяви технічного розрахунку відповідно до методики розподілу обсягів, затвердженої наказом №315, не є обов`язковою вимогою до змісту позовної заяви відповідно до ст. 175 ЦПК України. Такі документи є внутрішніми обліковими розрахунками та використовуються в господарській діяльності для формування щомісячних нарахувань.

Ухвалою суду від 15 квітня 2025 року (суддя Левчук О.В.) заяву відповідача ОСОБА_1 про відвід судді задоволено. Цивільну справу №569/24523/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані послуги передано до канцелярії Рівненського міського суду Рівненської області для повторного розподілу між суддями.

Ухвалою суду від 15 квітня 2025 року (суддя Тимощук О.Я.) прийнято до розгляду позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Ухвалою суду (суддя Тимощук О.Я.) від 19.05.2025 року клопотання відповідача 2 - ОСОБА_1 про відвід судді Тимощука О.Я. у цивільній справі № 569/24523/24 задоволено. Цивільну справу № 569/24523/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання передано до канцелярії Рівненського міського суду Рівненської області для повторного розподілу між суддями в порядку, встановленому статтею 33 ЦПК України.

Ухвалою суду від 21 травня 2025 року (суддя Харечко С.П.) цивільну справу №569/24523/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання прийнято до свого провадження, призначено судове засідання.

Ухвалою суду від 03 червня 2025 року визнано заявлений відвід судді Харечка С.П. у цивільній справі №569/24523/24 - необґрунтованим. Передано цивільну справу №569/24523/24 до канцелярії Рівненського міського суду Рівненської області для визначення судді, для розгляду заяви про відвід.

Ухвалою суду від 05.06.2025 року (суддя Балацька О.Р.) відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні її заяви про відвід головуючому судді Харечку С.П. у цивільній справі № 569/24523/24.

Ухвалою суду від 30 червня 2025 року (суддя Харечко С.П.) заяву ОСОБА_1 про відвід судді Харечка С.П. у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання залишено без розгляду.

Ухвалою суду від 30 червня 2025 року зустрічний позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» про захист прав споживача прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, призначено підготовче судове засідання.

14 липня 2025 року від представника ТОВ Рівнетеплоенерго надійшов відзив на зустрічний позов ОСОБА_1 . У відзиві зазначає, що ТОВ «Рівнетеплоенерго» здійснює відпуск теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) власником (квартиронаймачем) якого є ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 . ТОВ «Рівнетеплоенерго не визнає зустрічний позов та заперечує проти наведених в ньому доводів. Так зустрічний позов не відповідає вимогам, встановленим статтями 175, 177 ЦПК України та підлягає залишенню судом без руху з наданням позивачу строку для сплати судового збору. Зі змісту позову не зрозуміло, яким чином та яке саме право позивача порушено як споживача. Посилання на положення ст. 34 Конституції України, якою визначається право на свободу думки і слова, вільне вираження поглядів і переконань та на Закони України «Про інформацію» і «Про особливості доступу до інформації у сферах постачання електричної енергії, природного газу, теплопостачання, центрального постачання гарячої води, централізованого питного водопостачання та водовідведення» жодним чином не вказують на будь-яке порушення правових норм та приписів вказаних актів та іншого законодавства. Зустрічний позов по своїй структурі та змісту містить вимоги щодо позовних вимог стягнення моральної шкоди, про що вказано у прохальній частині, а отже зважаючи на предмет зустрічного позову майнова вимога щодо стягнення моральної шкоди, отже до даного позову при подачі застосовуються ті ж вимоги що й для позовної заяви передбачені п. 4 ст. 177 ЦПК України. З матеріалів зустрічного позову вбачається, що позивачем заявлено 3 (три) позовні вимоги, у тому числі вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди, судовий збір позивачем не сплачено. Споживачі звільняються від сплати судового збору за подання позову про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої лише внаслідок недоліків продукції, тобто в даному випадку позивач не звільнений від сплати судового збору у відповідності до положень ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» за вимоги про відшкодування моральної шкоди. Отже, поданий позивачем зустрічний позов не відповідає вимогам, встановленим статтями 175, 177 ЦПК України та підлягає залишенню судом без руху з наданням позивачу строку для усунення відповідних недоліків. ТОВ «Рівнетеплоенерго» в своїй господарській діяльності діє доброчесно, з дотриманням вимог закону, зокрема положень ст. 1, 5 Закону України «Про особливості доступу до інформації у сферах постачання електричної енергії, природного газу, теплопостачання, центрального постачання гарячої води, централізованого питного водопостачання та водовідведення», ст. 5, 14 Закону України «Про інформацію», уважно діє щодо питань інформування населення та інформаційного забезпечення споживачів серед населення, суб`єктів господарювання та, загалом, громадськості. Щодо звернення (заяви) ОСОБА_1 від 07 березня 2025 року, її було отримано та прийнято до розгляду згідно з внутрішнім порядком документообігу підприємства. Ніякого ігнорування, як вказує позивач, ТОВ «Рівнетеплоенерго» не здійснювало, в межах встановленого Законом України «Про звернення громадян» строку і порядку надало повну відповідь по-суті направленого їм звернення, на підтвердження чого долучає копію відповіді на вказану заяву №03-05/920 від 01 квітня 2025 року та витяг з реєстру вихідної кореспонденції ТОВ «Рівнетеплоенерго». Вказана відповідь містить вичерпний виклад запитуваної в заяві інформації від ТОВ «Рівнетеплоенерго», як її розпорядника та сприяє реалізації прав позивача в наявних між сторонами правовідносинах. Відповідно до наданого витягу з реєстру вихідної кореспонденції ТОВ «Рівнетеплоенерго», відповідь ОСОБА_1 було надіслано звичайним поштовим відправленням за адресою АДРЕСА_2 , 2 квітня 2025 року. Таким чином вважає, що відповідач належним чином виконав свій обов`язок щодо надання запитуваної у нього позивачем інформації. При цьому, у підприємства відсутні відомості про будь-які інші звернення щодо надісланої позивачем заяви (засобами телефонного зв`язку, електронної пошти, через особисті звернення чи будь-яким іншим способом), що ставить під сумнів наведену в позові значущість отримання відповіді на звернення для позивача, та обсяг заподіяної, на думку позивача, моральної шкоди. ТОВ «Рівнетеплоенерго» не вчиняло будь-яких протиправних дій щодо ОСОБА_1 . Навпаки - відповідач звернувся з первісним позовом до суду саме в зв`язку з порушенням ОСОБА_1 , як одним з відповідачів наявних між сторонами зобов`язань, щоб в межах відкритого та змагального судового процесу забезпечити вирішення по суті спору щодо спірних правовідносин. В межах доводів зустрічного позову незрозуміло ні того, яку фактично моральну шкоду було заподіяно позивачу, ні причинно-наслідкового зв`язку до її заподіяння. Позивач не надав суду жодного доказу реального заподіяння будь-якої шкоди. Позивач посилається на те, що порушення її прав призвело до депресивного стану, різкого погіршення стану здоров`я, почалися приступи головокружіння, падіння, головні болі, позивачу довелося приймати заспокійливі препарати. Такі посилання на клінічні та хворобливі стани здоров`я особи не підтверджуються будь-якими доказами, не вказують на реальне погіршення стану здоров`я позивача, та жодним чином не доводять наявність будь-якого причинно-наслідкового зв`язку між вказаними проблемами зі здоров`ям та зверненням ТОВ «Рівнетеплоенерго» до суду з первісним позовом та наданням відповіді на її звернення. В зв`язку з викладеним просить в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ «Рівнетеплоенерго» щодо захисту прав споживача відмовити.

Ухвалою суду від 16 липня 2025 року в задоволенні клопотання представника відповідача за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» Голуб`євої Зінаїди Вікторівни про залишення зустрічного позову без розгляду - відмовлено.

Ухвалою суду від 16 липня 2025 року в задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_3 про об`єднання справ в одне провадження - відмовлено.

Ухвалою суду від 11 вересня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача-відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» Голубєва З.В. в судовому засіданні підтримала первісний позов в повному обсязі та просила його задовольнити, щодо задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про захист прав споживача - заперечувала.

Відповідач-позивач ОСОБА_1 , представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_1 в судовому засіданні зустрічний позов підтримала в повному обсязі. Щодо задоволення первісного позову ТОВ Рівнетеплоенерго заперечувала, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату і місце проведення судового засідання.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що власниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 , згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.11.2024 року, є ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на праві приватної спільної часткової власності.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» надає послуги з теплопостачання та централізованого гарячого водопостачання згідно отриманої ліцензії на: виробництво теплової енергії (крім діяльності з виробництва теплової енергії на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях і когенераційних установках та установках з використанням нетрадиційних або поновлюваних джерел енергії),та постачання теплової енергії (постанова НКРЕКП від 11.10.2019 року № 2128).

Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» здійснює надання послуг з централізованого опалення у житлове приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_1 , за вказаною адресою відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .

01.05.2021 набрав чинності Закон України від 03.12.2020 №1060 «Про внесення змін до деяких законів України щодо врегулювання окремих питань у сфері надання житлово-комунальних послуг» (далі - Закон № 1060).

Законом №1060 внесені зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зокрема, до статті 13, якими передбачено запровадження публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг.

Фактом приєднання споживача до умов індивідуального договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надані послуги, факт отримання послуги.

Текст типового договору було розміщено на офіційному сайті Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівнетеплоенерго" http://rivneteploenergo.com/.

Відповідачі своїх зобов`язань щодо своєчасного внесення поточних платежів не виконують, у зв`язку з чим згідно наданого позивачем розрахунку станом на 01 листопада 2024 року у відповідачів виникла заборгованість за надані ТОВ «Рівнетеплоенерго» послуги з централізованого опалення в сумі 68535 грн. 22 коп., про що свідчить оборотна відомість за період з 10.2014 року по 11.2024 року за особовим рахунком № НОМЕР_1 .

За розрахунком позивача, станом на 01.11.2024 року (за період з 01.01.2024 року по 31.10.2024) пеня становить 2046,71 грн, інфляційні витрати 5476,58 грн, три проценти річних від простроченої суми 1677,68 грн.

Відповідно до частин 1, 4 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує.

Статтею 322 Цивільного кодексу України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном.

Таким чином, закон покладає обов`язок утримання квартири та сплати житлово-комунальних послуг на власника квартири у багатоквартирному будинку.

Надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) здійснюється у відповідності до положень Закону України Про житлово-комунальні послуги, а також Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630, якими визначений порядок надання послуг, порядок їх обліку, оплати, права та обов`язки споживача і виконавця, а також інші питання.

Пунктом 1 ч.1 ст.20 Закону України Про житлово-комунальні послуги (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Аналогічні положення містить ст. 7 Закону України Про житлово-комунальні послуги, в редакції чинній на час розгляду справи.

Статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується у судовому порядку.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону, споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16).

В силу ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п.37 Постанови Кабінету міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії», споживач не звільняється від оплати за житлово-комунальні послуги у разі тимчасової відсутності в житловому приміщенні.

Отже, персональне не отримання послуги з теплопостачання не є підставою для звільнення власника майна від оплати фактично наданих послуг.

Верховним Судом висловлена правова позиція у постановах від 19.08.2020 р. справа № 703/2200/15-ц, від 02.04.2020р. справа №757/29813/17-ц, згідно з якою не проживання відповідача у квартирі, яка належить йому на праві власності, не звільняє його як власника квартири від обов`язку нести витрати по оплаті житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір встановлений договором або законом.

Відповідачі своїх зобов`язань щодо своєчасного внесення поточних платежів не виконують, у зв`язку з чим згідно наданого позивачем розрахунку станом на 01 листопада 2024 року у відповідачів виникла заборгованість за надані ТОВ «Рівнетеплоенерго» послуги з централізованого опалення в сумі 68535 грн. 22 коп.

За розрахунком позивача, станом на 01.11.2024 року (за період з 01.01.2024 року по 31.10.2024) пеня становить 2046,71 грн, інфляційні витрати 5476,58 грн, три проценти річних від простроченої суми 1677,68 грн.

Згідно ч.1 ст.541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремою.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц, від 19 серпня 2020 року у справі №703/2200/15-ц, від 15 квітня 2021 року у справі №638/5001/17.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені дослідженими доказами у справі, а відтак, позов є обґрунтований.

Разом з тим, відповідачем зроблено заяву про застосування позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Частиною 2 ст. 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

30 березня 2020 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі закон № 540-IX), який набрав чинності 02 квітня 2020 року, який продовжив низку процесуальних та інших строків (зокрема, позовну давність) на строк дії карантину.

Так, п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 року до 30 квітня 2023 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029).

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

За загальним правилом, визначеним у статті 58 Конституції України та статті 5 Цивільного кодексу, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, і не мають зворотної дії у часі.

З огляду на це, сплив строків до набрання чинності Законом № 540-IX разом із відсутністю норми про зворотну дію цього закону в часі дають підстави стверджувати, що строки, які спливли до 02 квітня 2020 року, не є продовженими.

Із наведеного вбачається, що позовна давність по заборгованості у період з жовтня 2014 року по березень 2017 року щодо щомісячних платежів від моменту прострочення яких до введення карантину минуло три роки спливла до введення карантину, а тому на неї дія пункту 12 Перехідних положень до ЦК України щодо продовження строку позовної давності не поширюється.

Разом з тим, сплив строку позовної давності щодо решти періоду заборгованості починаючи з березня 2017 року припадає на час дії карантину та воєнний стан, тому на цю заборгованість поширюються приписи ст. 12, 19 Перехідних положень до ЦК України в частині продовження строку позовної давності на весь час дії карантину та період дії воєнного стану в Україні. При цьому, послуги, надані у березні 2017 року, споживач мав оплатити до 20 квітня 2017 року включно, тому позовна давність повинна обчислюватися з квітня 2017 року.

Також, за змістом ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням зобов`язаною особою в період перебігу позовної давності дії, що свідчить про визнання нею боргу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Позивачем не надано доказів, з яких можливо було б встановити, що, сплачуючи певні суми за централізоване опалення відповідачі визнавали всю суму боргу, а не лише його частину.

За таких умов, враховуючи, що сплата комунальних послуг відбувається шляхом оплати щомісячних платежів, у суду не має підстав вважати, що частковою оплатою послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання відповідачі визнавали всю суму боргу, що утворилася з жовтня 2014 року, та що такі дії відповідачів призвели до переривання строку позовної давності.

Таким чином, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання з квітня 2017 року по жовтень 2024 року. Відповідно заборгованість в межах позовної давності становить 59003 грн. 54 коп.

Також відповідно до наявної у відповідачів заборгованості з врахуванням строку позовної давності та з урахуванням проплат, судом здійснено розрахунок пені, інфляційних витрат та 3% річних від простроченої суми, які становлять: пеня в розмірі 1799 гривень 59 копійок, сума інфляційних витрат 4941 гривень 50 копійок, три проценти річних 1475 гривень 07 копійок та підлягають до стягнення з відповідачів на користь позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже із відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі по 1009,33 гривень.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 визнати, що її право на запитувану інформацію, як споживача комунальних послуг ТОВ Рівнетеплоенерго» порушене; зобов`язати ТОВ «Рівнетеплоенерго» надати запитувану інформацію в повному обсязі; стягнути з позивача моральну шкоду у розмірі 75000 грн., суд зазначає наступне.

ТОВ «Рівнетеплоенерго» відповідно до встановленого Законом України «Про звернення громадян» надало відповідь направленого їм звернення ОСОБА_1 , що підтверджується копією відповіді на вказану заяву №03-05/920 від 01 квітня 2025 року та витягом з реєстру вихідної кореспонденції ТОВ «Рівнетеплоенерго».

Відповідно до витягу з реєстру вихідної кореспонденції ТОВ «Рівнетеплоенерго», відповідь ОСОБА_1 було надіслано звичайним поштовим відправленням за адресою АДРЕСА_2 , 02 квітня 2025 року.

Таким чином, відповідач ТОВ «Рівнетеплоенерго» належним чином виконало свій обов`язок щодо надання запитуваної у нього ОСОБА_1 інформації.

Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Статтею 23 ЦК України установлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї та близьких родичів.

Зокрема, згідно з ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Оскільки суд дійшов висновку, що позивачкою за зустрічним позовом не доведено факту завдання їй моральної шкоди, не надано відповідних доказів, крім того, на переконання суду, вказана позовна вимога є похідною від інших вимог позов в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню також не підлягає.

Як унормовано ч.1-3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За приписами ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Тому, встановивши вищенаведені обставини, оцінивши наявні докази у справі у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 .

Позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_1 була звільнена від сплати судового збору відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Із врахуванням приписів ст.141 ЦПК України, за результатами розгляду справи, судом не встановлено підстав для розподілу судових витрат в частині судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 258, 259, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» про захист прав споживача - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» заборгованість в розмірі 59003,54 грн., пеню в розмірі 1799,59 грн., суму інфляційних витрат в розмірі 4941,50 грн., суму трьох процентів річних в розмірі 1475,07 грн., а всього стягнути 67219 грн. 70 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» судовий збір у розмірі 1009 грн. 33 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» судовий збір у розмірі 1009 грн. 33 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» судовий збір у розмірі 1009 грн. 33 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» про захист прав споживача - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Позивач-відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго», місцезнаходження: вул. Д. Галицького, буд. 27, м. Рівне, .

Відповідач-позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Повний текст рішення виготовлено 10.10.2025 року.

Суддя Харечко С.П.