Номер провадження: 22-ц/813/5149/25
Справа № 504/1193/24
Головуючий у першій інстанції Барвенко В.К.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 грудня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування при виконавчому комітеті Визирської сільської ради Одеського району Одеської області про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила позбавити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьківських прав по відношенню до малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 17.11.2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено шлюб. Від цього шлюбу вони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 31.10.2023 року у справі № 504/3438/23 шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано. З моменту припинення шлюбу та на момент смерті матері дитина проживала з матір`ю.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_4 - мати дитини ОСОБА_3 . Позивач ОСОБА_2 є рідною сестрою ОСОБА_4 , та рідною тіткою дитини - ОСОБА_3 .

Як стверджує позивач, батько дитини ОСОБА_1 вихованням ОСОБА_5 не займається, здоров`ям не цікавиться, не проявляє жодної батьківської турботи. Фактично батько дитини перебуває за кордоном, а дитина знаходиться на території України, утриманням, доглядом та вихованням дитини займається саме ОСОБА_2 .

Так як мати померла, а батько є єдиним законним представником дитини ,однак ухиляється від виконання батьківських обов`язків позивач вимушена звернутися до суду із зазначеним позовом.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 грудня 2024 року позов ОСОБА_6 РНОКПП НОМЕР_1 до ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 про позбавлення батьківських прав - залишено без задоволення.

Попереджено ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , про необхідність протягом трьох місяців від дня набрання цим рішенням законної сили, змінити ставлення до виховання та піклування дитини - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

Покладено на орган опіки та піклування Визирської сільської ради Одеського району Одеської області, контроль за виконанням ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 батьківських обов`язків по відношенню до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Роз`яснено ОСОБА_7 , що у випадку продовження ігнорування ОСОБА_1 своїх батьківських обов`язків по відношенню до ОСОБА_3 , вона не позбавлена права повторного звернення до суду із таким самим позовом але з урахуванням змінених правових підстав.

Судовий збір покладено на позивача.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 грудня 2024 року змінити, шляхом зміни другого абзацу резолютивної частини рішення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, однак скаржник не згодний з другим абзацом резолютивної частини, а саме: суд надав ОСОБА_1 строк три місяці від дня набрання цим рішенням законної сили змінити ставлення до виховання та піклування дитини - ОСОБА_3 , тим самим майже фактично позбавив скаржника батьківських прав. Так, скаржник вказує на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що його донька душевно травмована після смерті матері, та знаходиться під впливом сторони позивача, а батько ОСОБА_1 став об`єктом її образи. Крім того, скаржнику потрібен час повернутися з рейсу дальнього плавання, та приїхати додому, для подальшого спілкування з донькою, що займе також більше двох місяців. Разом з тим, скаржник зазначає, що любить свою доньку, тому йому потрібно більше часу для налагодження стосунків. Останній спілкується з донькою кожного дня та допомагає їй матеріально.

Тобто, в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині попередження відповідача про необхідність протягом трьох місяців від дня набрання цим рішенням законної сили, змінити ставлення до виховання та піклування дитини.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 23.09.2025 року на 15:00 год. учасники справи не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, належної ініціативи взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції не виявили та заяв про відкладення судового засідання не подавали.

Від відповідача ОСОБА_1 на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності останнього.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 23.09.2025 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що батько не усувається від виховання та утримання своєї доньки та бажає в подальшому належним чином виконувати свої батьківські обов`язки. З наявних у справі доказів вбачається, що відповідач ОСОБА_1 заперечує проти позбавлення його батьківських прав, вказуючи, що не втратив інтересу до доньки, що свідчить про його зацікавленість у прийнятті участі у її житті. Суд вважав, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з батьком сімейних відносин не відповідає інтересам дитини. Крім того, органом опіки та піклування надано належну оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

На думку суду, та обставина, що ОСОБА_1 перебуває за кордоном, не є безумовною підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачем не доведено. На переконання суду позивач при розгляді спору не довів суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення відповідача батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини.

Як на час подання позову до суду, так і на час ухвалення судом остаточного судового рішення органом опіки не виносилися попередження про неналежне виконання ОСОБА_8 батьківських обов`язків і його поведінка не була предметом розгляду компетентних органів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що заявниця - пані ОСОБА_9 є рідною тіткою дитини ОСОБА_3 , що доведено свідоцтвом про народження ОСОБА_3 , свідоцтвом про народження ОСОБА_10 , свідоцтвом про шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , свідоцтвом про народження ОСОБА_13 , свідоцтвом про шлюб ОСОБА_14 та ОСОБА_15

17.11.2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено шлюб.

Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_5 народилася дитина ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 .

21.09.2023 року Комінтернівським районним судом Одеської області у справі №504/3847/23 видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 у розмірі однієї чверті від усіх видів доходу (заробітку) починаючи з 12.09.2023 року по день повноліття дитини ІНФОРМАЦІЯ_6 включно.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 31.10.2023 року у справі № 504/3438/23 шлюб розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_7 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_4 , виданим Доброславським відділом держаної реєстрації актів цивільного стану в Одеському району Одеської області Південного міжнародного управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Судом встановлено, що 20.03.2024 року закрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_5 з виконання судового наказу № 504/3847/23 який виданий 21.09.2023 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 в розмірі однієї чверті від усіх видів доходу (заробітку) починаючи з 12.09.2023 року по день повноліття дитини ІНФОРМАЦІЯ_6 включно, у зв`язку із смертю ОСОБА_4 . Питання заборгованості на момент закриття виконавчого провадження виконавцем не вирішено.

Згідно листа Державної Прикордонної Служби України від 13.05.2024 року ОСОБА_1 у період з 01.01.2022 року по 01.04.2024 року державний кордон не перетинав.

Як встановлено зі змісту довідки № 523 від 21.09.2024 року Першотравневого ліцею Визирської сільської ради Одеського району Одеської області батько дитини з 2018 року не відвідує школу, не перебував на батьківських зборах. Дитина ОСОБА_3 дуже добре навчається, дисциплінована, дружелюбна, працелюбна та уважна учениця.

У липні 2024 року дитина була госпіталізована до Дитячої міської лікарні № 3 ОМР, перебувала у закладі з 09.07.2024 року до 22.07.2024 року, з важким нервовим діагнозом.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 зверталась до органу опіки та піклування Визирської сільської ради Одеського району Одеської області із заявою про те, що 15.05.2024 року до навчального закладу прийшла рідна сестра ОСОБА_1 - пані ОСОБА_16 , яка повідомила дитині, що пані ОСОБА_9 бажає позбавити ОСОБА_1 батьківських прав, почала підвищувати голос на дитину, і казала, що дитина не розуміє що відбувається. Тітка ОСОБА_16 включила дитині аудиозапис, на якому начебто чутно було голос батька - ОСОБА_1 , який розповідав дитині, що любить її, і покійна мама дитини не дозволила би позбавити батька батьківських прав.

Дитина повідомила пані ОСОБА_7 , що боїться тітку ОСОБА_16 , вона на неї тиснула та підвищувала голос, від чого дитині стало погано.

У судовому засіданні суду першої інстанції, у присутності класного керівника проведено бесіду з дитиною, яка повідомила, що дійсно батько не опікується нею, вона тривалий час його не бачить і контакту з ним не має. Дитина не бажає з ним зустрічатись, оскільки негативно відноситься до батька. Дитина налякана ситуацією, яку створюють родичі.

Колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України "Про охорону дитинства").

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України).

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване зазначеним положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" зазначено, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", заява № 39948/06, зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.

За ухилення батьків від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей передбачена адміністративна відповідальність (стаття 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 травня 2024 року у справі № 212/95/23 (провадження № 61-2017св24), від 21 травня 2024 року у справі № 303/801/23 (провадження № 61-16570св23), від 15 січня 2025 року у справі № 384/170/23 (провадження № 61-10829св24).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Позивачем не доведено та судом першої інстанції не встановлено наявності такого обов`язкового елементу як винності в умисному ухиленні батька від виконання його батьківських обов`язків.

З урахуванням встановлених обставин справи, поведінки батька малолітньої дитини, з огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, зокрема в частині її права на спілкування з батьком, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_1 такого крайнього (виняткового) заходу впливу, як позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею.

Дана частина рішення учасниками справи не оскаржується, що має наслідком їх фактичну згоду з рішення суду в цій частині вирішення по суті заявлених позовних вимог.

Разом з тим, суд першої інстанції вважав доцільним попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 посилалась на те, що саме вона займається вихованням племінниці, забезпечує дитину усім необхідним, турбується про її повноцінний розвиток, натомість відповідач не цікавиться дитиною, тривалий час перебуває за межами України, не вживає заходів до спілкування з донькою, повністю усунулися від участі у її житті та вихованні.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 має бажання спілкуватись з дитиною, активно заперечує проти позбавлення батьківських прав, вказуючи, що не втратив інтересу до доньки, що свідчить про його зацікавленість у прийнятті участі у її житті.

Судом встановлено, що невиконання відповідачем своїх обов`язків щодо виховання дитини пов`язано з тривалим перебуванням батька дитини за кордоном.

Встановлені судом обставини не виключають можливість відновлення нормальних життєвих зв`язків дітей із батьком.

Разом із тим, суд приймає до уваги той факт, що відповідач тривалий не приймає участі у вихованні та спілкуванні з донькою, забезпеченні повсякденного фізичного розвитку, як складової виховання, лікуванні дитини, що повністю доведено матеріалами справи.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

Відповідно до ч. 2 п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Натомість колегія суддів зауважує, що обставини цієї справи свідчать про наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_1 про необхідність змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, вжити заходів для налагодження стосунків та емоційного контакту з донькою ОСОБА_3 , від чого в свою чергу залежить можливість відновлення спілкування дитини з батьком, звернутись до сімейного психолога або медіатора заради інтересів дитини тощо.

Доводи апеляційної скарги про те, що скаржнику потрібен час повернутися з рейсу дальнього плавання, та приїхати додому, для подальшого спілкування з донькою, що займе більше двох місяців, а також про те, що останній любить дочку та йому потрібно більше часу для налагодження стосунків, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

З резолютивної частини рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 грудня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 попереджено про необхідність протягом трьох місяців від дня набрання цим рішенням законної сили, змінити ставлення до виховання та піклування дитини - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та покладено на орган опіки та піклування Визирської сільської ради Одеського району Одеської області, контроль за виконанням відповідача батьківських обов`язків по відношенню до своєї доньки.

Так, мотивувальна та резолютивна частини оскаржуваного рішення не містять посилань на встановлення судом обов`язку для відповідача вчинити будь-які дії, які б вимагали від останнього суттєвих витрат часу, або безпосереднього прибуття ОСОБА_1 на територію України.

Скаржником належним чином не обґрунтовано та не доведено, у відповідності до вимог статей 77-81 ЦПК України, що перешкоджає відповідачу у визначений судом першої інстанції строк вчинити певні дії для налагодження стосунків та емоційного контакту з донькою.

Крім того з часу ухвалення рішення судом першої інстанції - 16.12.2024 року до часу фактичного розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 по суті пройшло більше 9 місяців, що само по собі вже є достатнім строком для прибуття відповідача в Україну, якщо останній вважає за необхідне для зміни ставлення до дитини в контексті виконання батьківського обов`язку необхідно повернутися на територію України.

Надання можливості відповідачу змінити ставлення до виховання доньки стосується, насамперед, урахування якнайкращих інтересів дитини. У разі відсутності реальних змін у поведінці відповідача як батька стосовно дитини протягом розумного строку після ухвалення судового рішення позивач не позбавлена можливості повторно ініціювати питання про позбавлення його батьківських прав. При цьому, при розгляді такої справи суд повинен буде врахувати той факт, що до відповідача раніше застосовувалось попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, та на підставі наданих сторонами доказів оцінити, чи було вчинено ним дії на виконання такого попередження.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зауважував, коли є рішення судів, що набрало законної сили, за первинним зверненням одного з батьків про відмову у позбавленні батьківських прав другого з батьків з тих міркувань, що це є крайнім заходом впливу на нього, тоді в разі повторного звернення з таким позовом під час його розгляду інакшим є розподіл тягаря доведення між сторонами. Тож саме другий з батьків дитини під час розгляду повторно поданого до нього позову про позбавлення його батьківських прав має доводити зміну свого ставлення до участі у вихованні своєї дитини, заперечити і спростувати відповідними доказами факт нехтування ним своїми батьківськими обов`язками (постанова Верховного Суду від 23 листопада 2022 року у справі № 149/2510/21, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 07 червня 2024 року у справі № 740/3478/23, від 26 грудня 2024 року у справі № 137/1411/23, від 15 січня 2025 року у справі № 760/16255/23, від 05 лютого 2025 року у справі № 144/924/24, від 05 березня 2025 року у справі № 336/1230/23).

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, які відповідають обставинам справи, встановленим відповідно до вимог процесуального закону, та узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що залишення поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 06 березня 2024 року в справі № 317/2256/22,від 22 січня 2025 року в справі № 333/8983/23, від 04 квітня 2025 року в справі № 6290/3692/23).

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що суд порушив норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судом.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 16 грудня 2024 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 03.10.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.М. Вадовська

Є.С. Сєвєрова