Справа № 397/392/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07.10.2025 селище Олександрівка

Олександрівський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді Мирошниченка Д.В.,

за участю: секретарів судового засідання Волошаненко М.М., Петренко Л.О.,

представника позивача Голуб Н.О.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Майнард Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Олександрівка в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська злагода» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 03.06.2024, укладеного між відповідачем та ОСОБА_2 в сумі 167568,94 грн., а також стягнути витрати зі сплати судового збору.

Позов мотивований тим, що 03.06.2024 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 передав у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 150000 грн. 00 коп., а останній зобов`язався повернути ОСОБА_2 таку ж суму грошових коштів в зазначений в Договорі строк. Відповідно до п. 2.1. Договору позика надавалася відповідачу в сумі 150000 грн. у день підписання даного договору обома сторонами. Згідно з п. 2.2 Договору, позика мала бути повернута відповідачем у повному обсязі протягом 30 (тридцяти) днів з дати укладення договору, тобто до 03.07.2024 (включно). Відповідач Договір підписав, чим засвідчив те, що ним 03.06.2024 отримано від Первісного кредитора 150000 грн. 00 коп. Однак, станом на момент звернення з даним позовом відповідач кошти ОСОБА_2 не повернув, чим порушив умови Договору. Крім цього зазначає, що боргове зобов`язання відповідача перед первісним кредитором підтверджується також розпискою відповідача, в якій останній вказує, що ним за договором позики були отримані готівкою грошові кошти в сумі 150000 грн. 00 коп. і що вказану грошову суму відповідач зобов`язаний повернути борг в повному обсязі протягом 30 календарних днів з дати укладення договору. Розписка була складена відповідачем власноручно, без примусу і в присутності свідка ОСОБА_3 . Зазначає, що у даному зобов`язанні 24.02.2025 відбулось відступлення права вимоги до боржника, так як між ОСОБА_2 та ТОВ «Українська Злагода» (далі «Позивач») укладено договір про відступлення права вимоги № 2402/25.

Ухвалою судді Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 06.05.2025 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, відповідачу встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву (а.с. 21-22).

21.05.2025 на адресу суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_4 на позовну заяву в якому представник відповідача зазначила, що відповідач заперечує існування будь-якої заборгованості перед ОСОБА_2 , а відповідно і перед ТОВ «Українська злагода» через безгрошів`я вказаної угоди. Поясненням наявності такого документу, як Договір позики від 03.06.2024 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є те, що при працевлаштуванні до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська торгова дистрибуційна компанія» (далі ТОВ «УТДК»), правонаступником якого в тому числі є позивач, і продовження позаправового впливу на колишніх працівників підприємтва, які були оформлені як фізичні особи-підприємці і з яких були взяті аналогічні «Договори» для забезпечення контролю за ними. У результаті припинення фактичних трудових правовідносин позивач неодноразово звертався до відповідача та інших осіб за аналогічними надуманими позовами, які були відхилені або залишені без розгляду через невиконання вимог суду і бездоказовість. Зазначає, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості, її передачі юридичній особи та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» від 17.07.1999 № 996-XIV. Згідно з указаними положенням Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Вказує на те, що жодних первинних доказів переходу права вимоги до нового кредитора юридичної особи, який не є фінансовою установою позивачем не надано. Звернула увагу суду, що до матеріалів позовної заяви не додано Статуту ТОВ «Українська злагода» чи будь-яких інших документів, які б свідчили про право його керівника Шевченка О.С. підписувати договори (в тому числі і позови) сума яких перевищує 50 тис. грн. Зважаючи на те, що позивачем не надано повних, достовірних та належних доказів на підтвердження власних позовних вимог просить суд у задоволенні позовної заяви ТОВ «Українська злагода» до ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі (а.с. 33-39).

27.05.2025 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якому позивач зазначив, що на підтвердження наявності у відповідача боргового зобов`язання перед позивачем у розмірі 150000,00 грн., позивач разом з позовом надав копію договору позики від 03.06.2024 та розписки відповідача. Відповідно до п. 6.3. Договору позики, підписання цього договору позичальником засвідчує отримання ним від позикодавця всієї суми позики у день підписання його договору. Відповідач, як позичальник, договір позики підписав, чим підтвердив факт отримання від ОСОБА_2 150000, 00 грн. позики. У власноручно написаній розписці відповідач підтвердив, що отримав від відповідача готівкою 150000, 00 грн. за договором позики і що вказану суму грошових коштів останній зобов`язався повернути протягом 30 календарних днів з дати укладення договору. Позивач вважає, що складена власноруч відповідачем розписка підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання ним від ОСОБА_2 грошової суми та обов`язок її повернути. Отже, на думку позивача, останнім надані належні та достатні докази на підтвердження наявності боргового зобов`язання у відповідача перед позивачем у розмірі 150000, 00 грн. Зауважує те, що з моменту укладення договору позики та складання відповідачем розписки останній не звертався ні до правоохоронних органів, ні до суду на підставі того, що вказані документи підписані останнім нібито внаслідок застосування психологічного тиску та під впливом обману.

Щодо відступлення права вимоги зазначає що, чинне законодавство України не покладає на кредитора обов`язку повідомляти боржника про зміну кредитора. Відповідач прострочив виконання зобов`язання первісному кредитору з 04.07.2024, повністю його не оплативши. Зміна кредитора з ОСОБА_2 на позивача відбулася 24.02.2025, коли зобов`язання вже було прострочено. У договорі позики сторони узгодили, що відповідач повертає позику на банківський рахунок ОСОБА_2 , що вказаний у Договорі. У п. 2.1.3 Договору про відступлення права вимоги кредитори узгодили свою дії у разі оплати відповідачем позики на рахунок Первісного кредитора, отже нічого не заважало боржнику виконати свій грошовий обов`язок за договором позики первісному кредиторові. Позивач не є правонаступником ні ТОВ «УТДК», ні інших юридичних осіб. Жодного відношення вказана відповідачем ТОВ до позивача не має, що підтверджується інформацією про позивача, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та громадських формувань. У відзиві відповідач також зазначає, що позивачем не надано жодних первинних доказів переходу права вимоги до нового кредитора юридичної особи, який не є фінансовою установою, що договір про відступлення права вимоги є належним та достатнім доказом переходу права вимоги до Нового кредитора. До позову позивач додав договір про відступлення права вимоги в якому чітко передбачено, що перехід права вимоги від первісного кредитора до нового відбувається у момент підписання цього Договору сторонами (п. 1.5. Договору). Договір по відступлення права вимоги сторонами підписано 24.02.2025, отже договір про відступлення права вимоги відображає фактичне здійснення операції щодо переходу права вимоги, а відтак вказаний договір містить ознаки первинного документу (55-61).

Ухвалою суду від 28.05.2025 витребувано у ТОВ «Українська злагода» для огляду у судовому засіданні оригінал розписки про отримання позики, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оригінал договору позики укладеного 03 червня 2024 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . У судове засідання викликано у якості свідків: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а.с. 87-89).

04.06.2025 від позивача на адресу суду надійшов оригінал договору позики від 03.06.2024 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та боргової розписки ОСОБА_1 (а.с. 103-104).

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Крім того, зазначила, що договір про відступлення права вимоги є безоплатним та укладений згідно норм чинного законодавства.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що дійсно при працевлаштуванні до ТОВ «УТДК» від усіх майбутніх працівників, у тому числі і від нього, вимагали укладення договорів позики та написання розписки про отримання різної суми грошей для того, щоб працівники не крали у Товариства грошей. Ним дійсно підписувався договір позики та розписка у присутності свідка ОСОБА_7 , однак грошові кошти йому ніякі не передавалися і він їх не отримував.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на позов, зокрема через безгрошів`я, оскільки відповідач жодних грошових коштів на підставі договору позики та складеної ним розписки не отримував, а також у зв`язку з фіктивністю договору про відступлення права вимоги.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснили, що при працевлаштуванні на роботу до ТОВ «УТДК» складали розписки про отримання в борг грошових коштів, але їх фактично не отримували. Під час написання розписки ОСОБА_1 вони також були присутні разом і з ОСОБА_3 , проте жодних коштів їм на той час не передавали і самого ОСОБА_2 на місці не було. Також, зазначили, що для оформлення майбутніх працівників на роботу до ТОВ «УТДК» необхідною умовою були реєстрації таких осіб, як фізичних осіб-підприємців, укладення договору позики та написання відповідної розписки про отримання грошей.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 пояснив, що безпосередньо був присутній та свідком при складанні розписки ОСОБА_1 , проте самого ОСОБА_2 не було, будь-які грошові кошти ОСОБА_1 не передавалися.

Заслухавши представників сторін, відповідача та свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03.06.2024 в м. Київ між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики відповідно до пункту 1.1. якого позикодавець ОСОБА_2 передав у власність позичальника ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 150000,00 грн., а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів. Пунктом 2.1 договору передбачено, що позика надається у день підписання сторонами договору, тобто в даному випадку 03.06.2024. Пунктом 2.2. вказаного договору передбачено, що позика повертається позичальником протягом 30 календарних днів з дати укладання цього договору, в свою чергу п. 2.3 передбачено, що позика вважається повернутою позикодавцеві в момент зарахування грошової суми, що позичалася на його банківський рахунок вказаний у договорі. Також, умовами договору передбачено обов`язки позикодавця, який зобов`язаний зокрема надати у власність позичальника відповідну суму позики, вказану у п. 1.1 цього договору, а також вчасно приймати від позичальника платежі у розрахунок погашення позики. Умовами договору передбачено обов`язки позичальника, який зобов`язаний повернути позику на умовах та у строки визначені в п.п 2.2, 2.3 цього договору, а також використовувати позику виключно з метою, вказаною в п. 1.2. цього договору, тобто для власних потреб. Іншими умовами договору цього договору, а саме п. 6.3 передбачено, що підписання цього договору позичальником засвідчує отримання ним від позикодавця всієї суми позики у день підписання цього договору (а.с. 17, 104).

Відповідач склав розписку, оригінал якої було досліджено в судовому засіданні, якою підтвердив, що ним відповідно до договору позики були отримані від ОСОБА_2 грошові кошти у борг готівкою у розмірі 150000,00 грн. Вказану суму грошових коштів відповідач зобов`язувався повернути у повному обсязі протягом 30 календарних днів з дати укладання договору позики. Також у розписці вказав що вона написана ним власноруч, добровільно, при повному усвідомленні його дій та наслідків без застосування до нього фізичного чи психологічного примусу в присутності свідка ОСОБА_3 (а.с. 11, 105).

24.02.2025 між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги № 2402/25 відповідно до п. 1.1. якого кредитор передає належне йому право вимоги за Договором позики від 03.06.2024, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а новий кредитор приймає право вимоги, що належне первісному кредитору за основним договором. Пунктом 1.2. цього договору передбачено, що за цим Договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) належного виконання всіх зобов`язань за основним договором. Згідно п. 1.3. первісний кредитор передає право вимоги грошового зобов`язання новому кредитору, яке виникло за основним договором, що на дату укладення цього Договору становить 150000 грн. 00 коп. (сто п`ятдесят тисяч гривень нуль копіійок), а також право вимоги 3% річних та інфляційних нарахувань за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання за основним договором. У свою чергу пунктами 1.4. та 1.5. договору сторони погодили, що зобов`язання за основним договором визнаються виконаними з моменту надходження грошових коштів на поточний рахунок сторони. Перехід права вимоги від первісного кредитора до нового кредитора відбувається у момент підписання цього Договору його сторонами (а.с. 15-16).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним чи безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19, провадження № 12-42гс22.

Отже, у правовідносинах за договором позики була здійснена заміна кредитора у зобов`язанні з ОСОБА_2 до позивача, тобто до ТОВ «Українська злагода» на підставі договору про відступлення права вимоги, внаслідок чого останнє отримало право грошової вимоги до відповідача і право звернення до суду з відповідним позовом.

Стосовно твердження представника відповідача щодо неможливості підписання директором ТОВ «Українська злагода» Шевченком О.С. договорів сума яких перевищує 50000 грн. суд зауважує на те, що представником позивача надано Рішення № 1 єдиного учасника ТОВ «Українська злагода», яким уповноважено директора ОСОБА_8 у період з 21.02.2025 до 31.12.2025 укладати та підписувати будь які договори сума яких становить більше 1 000 000,00 Євро за офіційним курсом Національного банку України станом на дату підписання (а.с. 62).

У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 Велика Палата Верховного Суду визначила наступні ознаки правочину про відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

У даному випадку договір про відступлення права вимоги № 2402/25 від 24.02.2025 відповідає усім вищенаведеним ознаками, а тому посилання представника відповідача на те, що він є фіктивним є безпідставними. Крім цього, даний договір у передбаченому законом порядку не оспорювався.

Також, суд критично відноситься до тверджень представника відповідача про те, що відповідача не було повідомлено про заміну кредитора. Зокрема, наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним. Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто, факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань (постанова КЦС ВС від 06.02.2018 у справі No 278/1679/13-ц).

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 1049 ЦК України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц (провадження № 61-20376св18), від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 463/5955/18, провадження № 61-1913св21.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів (постанови Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 686/2873/16-ц, провадження № 61-32918св18, від 14 липня 2021 року у справі № 750/2316/19, провадження № 61-20751св19).

При цьому, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення.

Розписка щодо передання грошових коштів може бути визнана договором позики у тому разі, коли вона буде містити умови не лише про отримання грошових коштів, але й про умови/строки щодо їх повернення.

Наявність таких умов дає підстави стверджувати, що у позичальника за договором позики виникло зобов`язання щодо її повернення відповідно до умов договору та вимог закону, та боржник (позичальник) зобов`язаний виконати свій обов`язок щодо повернення позики, а кредитор (позикодавець) - прийняти виконання особисто, або на умовах, встановлених договором.

Отже, оцінити належним чином зміст правовідносин сторін, що виникають на підставі договору позики, укладеному у вигляді розписки, можливо після оцінки сукупності всіх наведених умов.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2022 року у справі № 753/10208/20, провадження № 61-17384св21.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи№ 464/3790/16-ц, а також Верховний Суд у постановах від 05 квітня 2022 року у справі № 265/2448/19, від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17, від 08 червня 2022 року у справі № 369/13872/18.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2023 року у справі № 456/1375/20, провадження № 61-6178ск22, від 19 квітня 2023 року у справі № 755/7216/21, провадження № 61-1307св23.

Розписка про отримання у борг грошових коштів відповідачем є документом, який виданий боржником кредитору за договором позики, тобто ОСОБА_2 , підтверджує укладення цього договору і засвідчує отримання відповідачем від ОСОБА_2 грошової суми у розмірі 150000 грн. й зобов`язання повернути отримані грошові кошти. Наявність оригіналу розписки у позивача підтверджує факт не повернення коштів. Факт написання розписки власноручно ОСОБА_1 не спростовував.

На момент розгляду справи оригінал розписки та договору позики, витребуваний судом у позивача та оглянутий у судовому засіданні.

Отже, надана позивачем розписка є належним доказом як укладення договору позики, так і передачі грошової суми позичальнику, а доказів виконання зобов`язання ОСОБА_1 не надав.

Посилаючись на безгрошовість позики, відповідач та його представник правочин позики не оспорювали, у відповідності до статті 1051 ЦК України. Також, відповідач та його представник не посилалися на удаваність правочину або його нікчемність.

Отже, саме по собі посилання на неотримання коштів без надання жодних доказів на їх підтвердження, не може слугувати підставою для відмови у позові.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 388/1354/17-ц, провадження № 61-45859 св 18.

Виходячи з положень статті 1051 ЦК України оспорювання договору позики та доведення, що грошові кошти або речі насправді не були одержані від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором, не може ґрунтуватись лише на свідченнях свідків, при цьому не оспорюючи такий правочин. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 601/1083/16, провадження № 61-1182св20.

Показання свідків не можуть слугувати належними доказами про неотримання відповідачем грошових коштів. Зокрема, свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 лише підтвердили той факт, що грошові кошти під розписку не передавалися саме їм, а не відповідачу (про те, що відповідачу не передавалися кошти їм відомо з його слів).

Суд приймає до уваги показання свідка ОСОБА_3 про те, що під час написання розписки грошові кошти відповідачу не передавалися. Разом з тим, свідок ОСОБА_3 був лише свідком написання ОСОБА_1 боргової розписки, але свідком передачі коштів не міг бути, виходячи з того, що словосполучення в борговій розписці «були отримані» дає підстави вважати, що ці кошти могли бути отримані ОСОБА_1 до складання останнім боргової розписки (подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 531/152/19).

Представник відповідача також не доводила у судовому засіданні, що розписка була складена відповідачем під будь-яким впливом.

Посилання представника відповідача на ряд рішень судів, де сторонами виступають відповідач та свідки, які були допитані при розгляді даної справи, не спростовують факту безгрошів`я правочину, який є предметом даної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Отже, стороною відповідача не спростовано у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину, а тому позовні вимоги в частині стягнення боргу за договором позики в розмірі 15000,00 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Що стосується вимоги про стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України, суд зауважує наступне.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22 (провадження № 12-4гс24) викладено правовий висновок, що нарахування пені або відсотків у порядку частин 10, 11 ст. 265 ЦПК України ґрунтується на тих самих нормах матеріального права, які є підставою для задоволення позову про стягнення відсотків або пені за порушення виконання зобов`язання. Тобто, це ті самі заходи відповідальності, але продовжені на наступний період, протягом якого зобов`язання не виконується. При цьому, питання про можливість у конкретній справі застосовувати приписи частин 10, 11 ст. 265 ЦПК України суд вирішує на власний розсуд з урахуванням обставин, що мають істотне значення, на основі принципів розумності, справедливості та пропорційності.

В ході судового розгляду встановлено, що між сторонами виникли правовідносини засновані на відповідному договорі позики.

Пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

З огляду на дату укладення договору позики, а саме: 03.06.2024 та строк його дії в період дії воєнного стану в Україні, який не припинено і на час ухвалення рішення, стягнення встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України суперечить вищезазначеній нормі Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а відтак суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. Крім цього, позивач не надав будь-яких розрахунків нарахування інфляційних витрат та 3% річних.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України,судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збору розмірі 2168,53 гривень.

Керуючись ст.ст. 141, 259, 264-265, 274, 279, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська злагода» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська злагода» заборгованість за договором позики від 03.06.2024 у розмірі 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень 00 (нуль копійок).

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська злагода» судовий збір у розмірі 2168 (дві тисячі сто шістдесят вісім) гривень 53 (п`ятдесят три) копійки.

На рішення суду, протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга до Кропивницького апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 08.10.2025.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська злагода», , адреса: 03056, місто Київ, Солом`янський район, вул. Польова, 24.

Представник позивача: Голуб Наталія Олександрівна, РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: 03056, місто Київ, Солом`янський район, вул. Польова, 24, договір про надання правової допомоги від 27.03.2025 № У/2703, ордер на надання правничої (правової) допомоги АА № 0053823 від 18.06.2025, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 6236видане 25.10.2018.

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Представник відповідача: Майнард Наталія Олександрівна, РНОКПП - НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 , ордер на надання правничої допомоги серія ВА № 1113328 від 09.05.2025, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 267/н від 26.03.2007.

Суддя Д.В. МИРОШНИЧЕНКО