Справа № 167/301/25 Головуючий у 1 інстанції: Шептицька Н. В.
Провадження № 22-ц/802/800/25 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінпром Маркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 Панчелюги Катерини Миколаївни на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 09 травня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ТзОВ «Фінпром Маркет» звернулося в суд із зазначеними позовом.

Покликалось на те, що 11 серпня 2021 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем ОСОБА_1 , було укладено договір позики №75327985. За умовами якого позичальник отримав кредит 15000 грн, строком на 29 днів, зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 1,99 % від суми кредиту за кожен день користування.

Крім того позивач вказував, що 21 грудня 2021 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» і ТзОВ «Фінансова компанія управління активами» було договір факторингу № 2112 відповідно до умов якого ТзОВ «Фінансова компанія управління активами» набуло право вимоги за вищезазначеним кредитним договором, укладеним між відповідачем ОСОБА_1 та кредитодавцем ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів».

У подальшому, а саме 31 березня 2023 року позивач ТзОВ «Фінпром Маркет» уклав договір факторингу №310323-ФМ з ТзОВ «Фінансова компанія управління активами», відповідно до умов якого набув право вимоги за вищезазначеним кредитним договором, укладеним між відповідачем ОСОБА_1 та кредитодавцем ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів».

Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_1 позичені грошові кошти не повернула і відсотки за користування кредитом не сплачувала, позивач ТзОВ «Фінпром Маркет» просив суд ухватити рішення, яким стягнути з останньої на свою користь заборгованість в розмірі 49 152 грн 87 коп., з яких: 15 000 грн - сума заборгованості за тілом кредиту, 34 152 грн 87 коп. - сума заборгованості за відсотками і відшкодувати йому понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2422 грн 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3500 грн.

Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 09 травня 2025 року позов ТзОВ «Фінпром Маркет» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Фінпром Маркет» 49 152 грн 87 коп. заборгованості за кредитним договором №75327985 від 11 серпня 2021 року, з яких: 15 000 грн заборгованість за тілом кредиту, 34 152 грн 87 коп. заборгованість за відсотками. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Фінпром Маркет» 2 422 грн 40 коп. судового збору та 1500 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та порушив норми матеріального права, а саме вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ТзОВ «Фінпром Маркет» просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції апеляційна скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки умови вказаного кредитного договору щодо повернення грошових коштів у встановлений строк та сплати відсотків за користування кредитом позичальником ОСОБА_1 належним чином не виконувались, то виникла заборгованість підлягає стягненню з останньї на користь кредитодавця.

Такий висновок суду є правильний.

Встановлено, що 11 серпня 2021 року між позивачем ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 75327985, у спосіб надсилання повідомлення-одноразового ідентифікатору на електронну поштову адресу належну відповідачу, який був ним зазначений в кредитному договорі, за яким остання отримала кредит у розмірі 15000 грн, строком на 29 днів, шляхом переказу зазначених коштів на її платіжну картку, емітовану у АТ «Приватбанк», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,99 % від суми кредиту за кожен день користування (а.с. 15).

Також, цього ж дня, за допомогою електронного підпису з одноразовим ідентифікатором, відповідачем ОСОБА_1 було підписано додаток № 1 до кредитного договору, який містить інформацію щодо загальної вартості кредиту для споживача та реальну річну процентну ставку за договором та вказані контактні дані (а.с. 16).

На підтвердження перерахування коштів позивачем надано довідку ТзОВ «ФК «Фінекспрес», з якої вбачається, що за даними платіжної інструкції, наданої за допомогою АРІ-інтерфейсу ініціатором платіжної операції ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відповідно до умов договору про переказ коштів №23-01-18/5 від 23 січня 2018 року, укладеного між компанією і ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», 11 серпня 2021 року було перераховано за номером платежу 6be57ed4-026f-4409-b4f4-9498ffdca70e грошові кошти у розмірі 15000 грн на платіжну картку № НОМЕР_1 , отримувач ОСОБА_1 (а. с. 29).

Крім того встановлено, що 21 грудня 2021 року між ТзОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» і ТзОВ «Фінансова компанія управління активами» було укладено договір факторингу № 2112, за умовами якого останній набув право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, у тому числі за договором позики № 75327985 від 11 серпня 2021 року, укладеним з ОСОБА_1 .

У подальшому 31 березня 2023 року між ТзОВ «Фінансова компанія управління активами» і ТзОВ «Фінпром Маркет» було укладено договір факторингу №310323-ФМ, за умовами якого ТОВ «Фінпром Маркет» набуло право грошової вимоги до фізичних осіб боржників, у тому числі за договором позики № 75327985 від 11 серпня 2021 року (а.с. 41-45).

Копією реєстру заборгованості від 31 березня 2023 року до договору факторингу №310323-ФМ від 31 березня 2023 року підтверджується відступлення ТзОВ «Фінансова компанія управління активами» до ТзОВ «Фінпром Маркет» права вимоги до боржника ОСОБА_1 за договором позики № 75327985 від 11 серпня 2021 року (а.с.49-50).

З наданого позивачем і приєднаного до матеріалів справи розрахунку, слідує, що заборгованість за кредитним договором відповідача ОСОБА_1 перед ТзОВ «Фінпром Маркет», станом на 25 березня 2025 року, становить 49 152 грн 87 коп., з яких: 15 000 грн - сума заборгованості за тілом кредиту, 34 152 грн 87 коп. - сума заборгованості за відсотками.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 84 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами, передбаченими ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч. 1 ст. 634 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, а ч. 2 вказаної статті передбачено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно положень ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, встановивши наведені обставини та врахувавши зазначені вище норми матеріального права, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов вірного висновку про підставність вимог позивача та ухвалив законне і обґрунтоване рішення, задоволивши його позов.

Наведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваного ним рішення, а є власним суб`єктивним тлумаченням норм матеріального права та обставин справи, яким суд дав зазначену вище правову оцінку.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції та не впливають на законність прийнятого ним рішення.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 09 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді