ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/827/25Головуючий у 1-й інстанції Білосевич Г.С.
Провадження № 22-ц/817/883/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення сторін цивільну справу №601/827/25 за апеляційною скаргою Управління патрульної поліції в Тернопільській області на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 09 червня 2025 року, ухвалене суддею Білосевич Г.С., дати складення повного тексту рішення не зазначено, у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Тернопільській області про відшкодування моральної (немайнової) шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до Управління патрульної поліції в Тернопільській області про стягнення із Державного бюджету України на його користь моральної (немайнової) шкоди в розмірі 10000 гривень та судових витрат.

Заяву обґрунтовує тим, що 05.12.2023 року інспектором УПП в Тернопільській області, лейтенантом поліції Гавриленком І.Ю. стосовно позивача винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі за ч.1 ст.126 КУпАП.

14.02.2024 Кременецьким районним судом Тернопільської області постанову серії БАД №722663 від 05.12.2023 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП скасовано, провадження в справі закрито. 03.04.2024 року рішення набуло законної сили.

У даному рішенні суду зазначено наступне:

- судом не встановлено вчинення ОСОБА_2 будь-яких порушень правил дорожнього руху під час керування транспортним засобом, які б могли стати підставою для його зупинки (абзац 4 сторінка 4 рішення суду);

- матеріали справи не містять належних доказів у справі про адміністративне правопорушення, на підставі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні (абзац 5 сторінка 4 рішення суду);

- відповідач не надав суду жодного доказу про те, що ОСОБА_2 притягався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, в зв`язку з чим він відмовився надати поліцейському документи, передбачені п. 2.1 ПДР України;

- відповідачем не доведено, що зупинення транспортного засобу обумовлено недотримання ОСОБА_2 вимог ПДР України, а отже у відповідача відсутні підстави для застосування до ОСОБА_2 санкції, передбаченої ч.1 ст.126 КУпАП;

- у відповідача відсутні належні докази вчинення інкримінованого ОСОБА_2 правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП (абзац 10 сторінка 4 рішення суду);

- відповідач не надав суду жодних доказів в підтвердження правомірності свого рішення (абзац 11 сторінка 4 рішення суду);

- відповідач не довів належними доказами факт вчинення ОСОБА_2 зазначених в скасованій постанові адміністративних правопорушень.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2024 рішення Кременецького районного суду від 14.02.2024 залишено без змін.

Вказував, що непропорційне і невиправдане втручання в охоронювані законом права позивача на свободу та особисту недоторканність, свободу пересування, свободу від свавільного втручання в права людини органів державної влади завдали йому моральних страждань.

Вважає, що патрульний поліцейський Гавриленко І.Ю. протиправно, при відсутності будь-яких законних на те підстав застосував стосовно нього превентивний захід у виді зупинки транспортного засобу та перевірки документів. Дії патрульного поліцейського ОСОБА_3 , який не надав суду жодного доказу в підтвердження правомірності свого рішення, образили позивача та поставили під сумнів його порядність та добре ім`я, сприяли створенню негативної психологічної установки стосовно ОСОБА_2 , а тому він змушений був доводити суспільству та своїй сім`ї (трьом малолітнім синам) свою чесність та порядність, доводити в судовому порядку факт незаконності притягнення його до адміністративної відповідальності та накладення на нього адміністративного стягнення.

Внаслідок дій та рішень патрульного поліцейського ОСОБА_3 позивач зазнав інтенсивних негативних почуттів обурення через безпідставність зупинки його під час руху на автомобілі та зазнав колективного приниження з притягнення його до адміністративної відповідальності. Через протиправність дій та рішень патрульного поліцейського ОСОБА_3 позивач змушений був витрачати значні зусилля, час та матеріальні ресурси своєї родини для відновлення попереднього стану, докладати додаткових зусиль для відновлення своїх порушених прав, а дана ситуація є для позивача стресовою. Протиправними діями патрульного поліцейського ОСОБА_3 . ОСОБА_2 завдано шкоди його психічному стану, з моменту незаконної зупинки його автомобіля поліцейським ОСОБА_3 з`явилося відчуття постійної тривоги, хвилювання, безсоння, роздратування, особливо з огляду на те, що позивач є особою з інвалідністю II групи та згідно рекомендацій лікарів йому протипоказані психоемоційні навантаження після видалення пухлини щитовидної залози.

З урахуванням всіх вищенаведених обставин позивач вважає за справедливе заявити вимогу про відшкодування моральної шкоди, яка завдана йому в сумі 10000 гривень, з огляду на характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини особи (поліцейського ОСОБА_3 ), яка завдала йому моральної шкоди, об`єм порушених прав, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, взявши до уваги засади розумності, виваженості і справедливості.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 09 червня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто із Державного бюджету України шляхом списання з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 моральну (немайнову) шкоду в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Управління патрульної поліції в Тернопільській області подало на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що ні дії інспектора, ні складена ним постанова протиправними не визнавалися, а закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення не є свідченням незаконності дій працівника патрульної поліції та підставою для відшкодування моральної шкоди.

Вважає, що позивач не в змозі обґрунтувати доводами розумності і справедливості свої позовні вимоги, оскільки, пред`явивши вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, не надав жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування її наявності загалом та розміру зокрема.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи категорію та складність даної справи, справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

Із пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 ; виписки від 03.10.2012; довідки №049395 та посвідчення серії НОМЕР_2 слідує, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи довічно та має право на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей.

Постановою по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії БАБ № 722663 від 05.12.2023, що винесена інспектором взводу 2 роти 2 батальйону управління патрульної поліції в Тернопільській області лейтенантом поліції Гаврилюком І.Ю., на ОСОБА_2 накладено адміністративне стягнення за порушення ч.1 ст.126 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 425 грн.

Згідно з вказаною постановою, 30.11.2023 об 11 годині 52 хвилини ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Шевроле Нива», д.р.н. НОМЕР_3 по вул. С.Петлюри в м.Кременці, не пред`явив у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться у посвідченні водія відповідної категорії на право керування транспортним засобом, чим порушив вимоги п.2.4 а ПДР України.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 14.02.2024 позов Осіїк В.С. до УПП в Тернопільській області задоволено частково. Постанову серії БАБ № 722663 від 05.12.2023 про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП скасовано, а провадження в справі закрито. В решті позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що ОСОБА_2 , всупереч вимогам ст.35 Закону України «Про Національну поліцію», було зупинено безпідставно.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2024 рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 14.02.2024 по справі № 601/3572/23 залишено без змін.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивача було неправомірно притягнуто до адміністративної відповідальності постановою патрульної поліції, яку в подальшому було скасовано судовим рішенням та закрито провадження в справі про адміністративне правопорушення, відповідно до ст.1167, 1174 ЦК України позивач вправі вимагати за рахунок коштів Державного бюджету України відшкодування моральної шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях, які він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього.

З такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів погоджується, з огляду на таке.

З позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що підставою для відшкодування шкоди є здійснення посадовою особою Управління патрульної поліції в Тернопільській області відносно позивача адміністративного провадження за порушення Правил дорожнього руху, проте даних про застосування до нього адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна тощо не було установлено, тому до даних спірних правовідносин необхідно застосувати положення статті 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено в конституційні та цивільно-правові норми: статтю 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Закон України від 01.12.1994 №266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон №266/94-ВР).

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органами досудового розслідування, прокуратури і суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

У даній справі судом першої інстанції встановлено, що рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 14.02.2024 постанову серії БАД №722663 від 05.12.2023 року про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.126 КУпАП скасовано, а провадження в справі закрито, оскільки відповідачем не доведено належними та допустимими доказами обґрунтованості прийнятого ним рішення та правомірності притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Зазначене вище рішення суду залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2024.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, врахувавши правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18), у постанові Верховного Суду від 26.01.2022 у справі №953/6561/20 (провадження №61-922св21) та інших, встановивши, що відповідачем безпідставно винесено щодо ОСОБА_2 постанову про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 126 КУпАП, що призвело до необхідності її оскарження у судовому порядку, завдало останньому моральних страждань та необхідності вчиняти додаткові зусилля для відновлення своїх прав, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення його позовних вимог.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності та справедливості.

Суд першої інстанції дійшов правильних висновків, вважаючи доведеним позивачем факт наявності моральної шкоди, що завдана йому провадженням у справі про адміністративне правопорушення та полягає у приниженні честі, гідності, моральних переживаннях, порушенні нормальних життєвих стосунків.

При визначенні розміру компенсації моральної шкоди суд першої інстанції вірно виходив із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності, необхідність зміни нормального життєвого стану та витрачання часу на відновлення прав.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що ні дії інспектора, ні складена ним постанова протиправними не визнавалися, а закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення не є свідченням незаконності дій працівника патрульної поліції та підставою для відшкодування моральної шкоди, то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі №335/6977/22, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є наявність трьох елементів (умов): неправомірний характер дії (бездіяльності) цього органу (посадових або службових осіб), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.

Крім того, встановлення протиправності у діях працівника патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди.

Згідно з постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від від 03.10.2017, яку залишено без змін постановою Верховного Суду від 15.03.2019 у справі № 686/11314/17, суд дійшов висновку про незаконність складеної поліцейським постанови про накладення стягнення у вигляді штрафу за порушення, передбачене ч.1 ст.126 КУпАП, оскільки скаржник був зупинений працівником поліції безпідставно.

Таким чином, безпідставна зупинка транспортного засобу, яка здійснена, зокрема, не у відповідності до Закону України «Про Національну поліцію», свідчить про протиправність дій поліцейського.

При цьому, у пункті 9.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №910/6355/20 (провадження №12-41гс21) зазначено: «Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що ухвалення попереднього судового рішення про визнання протиправними дій (бездіяльності) державного виконавця не є обов`язковим для вирішення іншої справи, у якій розглядаються позовні вимоги про відшкодування збитків (шкоди), завданих такими діяннями, оскільки законодавство не містить обмежень у засобах доказування обставин, що можуть свідчити про протиправність діянь державного виконавця, а господарський суд може самостійно встановити наявність чи відсутність складу відповідного цивільного правопорушення, яке стало підставою для звернення до суду, шляхом оцінки наданих сторонами доказів».

Посилання скаржника на відсутність встановлення вини в діях працівника поліції колегія суддів відхиляє, оскільки відшкодування моральної шкоди здійснюється незалежно від вини посадових і службових осіб.

Доводи щодо відсутності доказів на підтвердження наявності моральної шкоди cудом не приймається. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 15.08.2019 (справа № 832/782/16), моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Тернопільській області залишити без задоволення.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 09 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді