Справа № 183/2437/24
№ 2/183/803/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2025 року Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді - Сороки О. В.,

секретаря судових засідань - Григорьєвої В.С.,

розглянувши, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Дружба», третя особа - Державний реєстратор відділу «Центр надання адміністративних послуг» Перещепинської міської ради Ільчак Ігор Юрійович, про визнання відсутнім права оренди земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом повернення земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,-

за участю:

представника позивача Бляхарської Ю.О.,

представника відповідача Цвілій Д.В.,

в с т а н о в и в:

Стислий виклад позиції сторін у процесуальних заявах по суті.

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Дружба», третя особа - Державний реєстратор відділу «Центр надання адміністративних послуг» Перещепинської міської ради Ільчак Ігор Юрійович, у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 28.11.2024 року (а.с. 131), просила:

- визнати відсутнім право оренди у Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Дружба» на земельну ділянку з кадастровим номером :01:021:0666 площею 5,530 га, що розташована на території Багатської сільської ради Самарівського району Дніпропетровської області, зареєстроване Державним реєстратором відділу «Центр надання адміністративних послуг» Перещепинської міської ради Ільчаком Ігорем Юрійовичем, номер запису про інше речове право: 42948501, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 59242286 від 13.07.2021 року на підставі договору оренди землі, серія та номер 010210666, виданий 12.05.2021 року;

- усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером :01:021:0666 площею 5,530 га, що розташована на території Багатської сільської ради Самарівського району Дніпропетровської області шляхом її повернення власнику з користування Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Дружба»;

- усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером :01:021:0666 площею 5,530 га, що розташована на території Багатської сільської ради Самарівського району Дніпропетровської області шляхом скасування рішення державного реєстратора відділу «Центр надання адміністративних послуг» Перещепинської міської ради Ільчака Ігоря Юрійовича, індексний номер: 59242286 від 13.07.2021 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (права оренди земельної ділянки) Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Дружба» щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:021:0666.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначає, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ІІ-ДП № 110948, виданого 25 жовтня 2001 року, ОСОБА_2 на праві особистою приватної власності належить земельна ділянка площею 5,530 га, з кадастровим номером :01:021:0666, що розташована на території Губиниської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області.

01 січня 2010 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Агрофірма «Дружба» було укладено договір оренди земельної ділянки, № 666, у відповідності до якого орендодавець передала орендарю в строкове платне користування належну їй земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,530 га терміном на 8 років до 30 листопада 2017 року.

За умовами договору оренди від 01.01.2010 року орендар зобов`язався щороку до 31 грудня сплачувати орендну плату за користування земельною ділянкою у грошовій формі, у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 2667,75 грн., або за погодженням із орендодавцем у натуральній або відробітковій формі.

01 січня 2011 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору оренди землі, у відповідності до якої термін користування земельною ділянкою збільшено до 49 років, збільшено розмір орендної плати до 4684,57, що становить 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, залишена можливість отримання орендної плати у натуральній та відробітковій формах.

05 березня 2019 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору оренди землі, за умовами якої сторони збільшили розмірі орендної плати до 21500 грн., починаючи з 01 січня 2019 року, яку орендар також може сплачувати у натуральній та відробітковій формах.

17 травня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ АФ «Дружба» укладено угоду про припинення договору оренди шляхом його розірвання, у відповідності до якого сторони дійшли згоди про припинення договору оренди земельної ділянки від 01 січня 2010 року, з урахуванням додаткових угод від 01 січня 2011 року та 05 березня 2019 року.

Втратою чинності цього договору сторони обумовили днем проведення державної реєстрації припинення договору.

Орендну плату ТОВ АФ «Дружба» за договором оренди від 01 січня 2010 року, з урахуванням додаткових угод від 01 січня 2011 року та 05 березня 2019 року виплачено в повному обсязі.

Не дивлячись на розірвання договору оренди землі від 01.01.2010 року позивачка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дізналася про наявність запису про нібито укладений 12 травня 2025 року договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:021:0666.

Так, 02.07.2021 року державним реєстратором відділу «Центр надання адміністративних послуг» Перещепинської міської ради Ільчаком І.Ю. проведено державну реєстрацію іншого речового права - право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:021:0666, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 13.07.2021 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (права оренди земельної ділянки) Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Дружба». Документом, поданим до реєстратора є договір оренди від 12.05.2021 року, дата укладання 17.05.2021 року, строком на 39 років, закінчення 17.05.1960 року, з правом пролонгації, орендна плата за договором становить 34161, 49 грн.

Позивачка одразу звернулася до суду за захистом своїх порушених прав та наполягала на тому, що не підписувала означений вище договір оренди землі, однак у позові було відмовлено, з підстав невірно обраного способу захисту порушеного право

Повторно звертаючись до суд, ОСОБА_1 звертає увагу на те, що у неї на руках міститься проект договору оренди землі від 17.05.2021 року, однак від його підписання вона відмовилася.

ОСОБА_1 наполягає на тому, що обставини відсутності факту підписання нею договору від 17.05.2021 року не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи, в силу ч.4 с. 82 ЦПК України, оскільки встановлені при розгляді справи № 183/2437/24, та мають преюдиційне значення, тому її порушені права підлягають захисту в спосіб, який апеляційна інстанція зазначила при розгляді справи № 183/2437/24.

У відзиві на позов представник відповідача з позовними вимогами не погоджується, просить відмовити у задоволенні позову та зазначає наступне.

Земельна ділянка кадастровий номер :01:021:0666, площею 5,5300га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва була передана позивачем в оренду відповідачу за договором оренди від 01.01.2010 року строком на 8 (вісім) років до 30.11.2017 року, а додатковою угодою до цього договору № 01:021:0666 строк дії договору було збільшено на загальний термін 49 (сорок дев`ять) років. Орендна плата за цим договором сплачувалась відповідачем своєчасно у повному обсязі на протязі всього строку оренди.

17 травня 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено угоду про припинення зазначеного договору оренди за згодою сторін. В зв`язку з підвищенням розміру орендної плати, між сторонами було прийняте рішення про укладання нового договору оренди на цю ж земельну ділянку, при чому, у новому договорі орендодавцем та орендарем було встановлено строк оренди 39 (тридцять дев`ять) років, який було визначено сторонами виходячи з того, що за першим договором оренди від 01.01.2010р., укладеного між позивачем та відповідачем станом на травень 2021 року зазначена земельна ділянка вже перебувала в оренді на протязі 10 (десяти) повних років (з урахуванням додаткової угоди), тому строк оренди за новим договором було визначено за відрахуванням фактичного користування на протязі цих десяти років та встановлений термін оренди саме 39 років.

Орендна плата за новим договором оренди була збільшена до розміру 34161,00 гривень на рік.

Лише у липні 2021 року (тобто після спливу практично двох місяців з моменту укладання між позивачем та відповідачем угоди про припинення договору оренди від 01.01.2010 року та нового договору оренди на зазначену земельну ділянку від 12.05.2021року) відповідач одночасно надав державному реєстратору необхідний пакет документів щодо здійснення державної реєстрації договору про припинення договору оренди земельної ділянки від 01.01.2010 року та державної реєстрації нового договору оренди такої земельної ділянки від 17 травня 2021 року які були підписані сторонами (як орендодавцем так і орендарем).

13 липня 2021 року після здійснення державної реєстрації зазначених угоди про припинення договору оренди від 01.01.2010 року та нового договору оренди на зазначену земельну ділянку від 12.05.2021 року, ТОВ АФ «Дружба» отримало у Державного реєстратора Перещепинської міської ради відповідні пакети документів після проведення державної реєстрації, які містили, як оригінали зазначеної угоди про припинення договору оренди земельної ділянки від 01.01.2010 року так і договору оренди від 17.05.2021 року, укладеною з позивачкою, відповідні витяги з реєстру речових прав, які підтверджували здійснення (проведення) такої державної реєстрації та інший договір оренди землі, укладений з іншою особою.

Однак, того ж дня зазначені документи були вкрадені невідомими особами з автомобіля юриста відповідача, при чому юрист відповідача - ОСОБА_3 негайно звернувся до Національної поліції України з повідомленням про крадіжку.

Таким чином, відповідач позбавлений можливості надати оригінал договору оренди земельної ділянки від 17.05.2021 року, укладений між позивачем та відповідачем, а другий примірник оригіналу договору оренди від 17.05.2021 року перебуває у позивача.

Так, після укладання нового договору оренди у травні 2021 року, на виконання умов договору, позивачем було отримано від відповідача орендну плату за 2021 рік у розмірі 31500 гривень за видатковим касовим ордером від 15.06.2021 року.

Таким чином, представник відповідача наполягає на тому, що позивачка, отримавши орендну плату у 2021 році, після укладання спірного договору оренди землі, почала виконувати умови договору оренди від 17.05.2021 року, чим і підтвердила факт укладання такого договору.

При цьому сторона відповідача зауважує на тому, що угодою про припинення договору оренди землі, укладеною між позивачем та відповідачем від 17.05.2021 року, за згодою сторін, сторони за договором обумовили, що орендодавець не вимагатиме від орендаря виплати компенсації за дострокове припинення договору оренди землі. Через це, здійснення виплати орендної плати відповідачем та отримання позивачем цієї орендної плати за видатковим касовим ордером від 15.06.2021 року було здійснено на виконання умов договору оренди від 17.05.2021 року. Інших призначень та підстав для здійснення оплати не існувало і не могло існувати, інших правовідносин між сторонами також не існувало.

Далі, у 2022 році і в подальшому позивачка в односторонньому порядку відмовився виконувати умову договору оренди землі шляхом відмови від отримання орендної плати.

Також представник відповідача звертає увагу на те, що він за своєю ініціативою здійснив заходи щодо проведення державної реєстрації як угоди про розірвання так і нового договору оренди, через що, робить висновок в тому, що якщо у відповідача не було б укладеного з позивачем договору оренди від 17.05.2021 року, то і не було б сенсу подавати для проведення державної реєстрації угоду про припинення договору оренди з урахуванням додаткових угод.

Саме досягнення згоди між позивачем та відповідачем щодо збільшення орендної плати за умови збереження загального строку договору оренди від 01.01.2010р., укладеного на 49 років, і було умовою припинення цього договору та укладанням нового договору оренди землі з відповідачем.

В іншому випадку, при умові недосягнення згоди на укладання нового договору оренди між позивачем та відповідачем, у відповідача не було б сенсу подавати на державну реєстрацію угоду про припинення договору оренди від 17.05.2021 року.

Виходячи із зазначеного, відповідачу економічно вигідніше було б залишити без змін (без припинення шляхом розірвання за згодою сторін) договір оренди від 01.01.2010 року, оскільки строк договору залишався незмінним, складав би 49 років, як передбачено договором, а орендна плата була б меншою на 6000,00 гривень на рік.

Крім того, представник відповідача зауважує, що позивачка не зверталася до відповідача із заявою на припинення договору оренди землі від 01.01.2010 року за своєю власною ініціативою, з метою передачі в оренду земельної ділянки іншій особі, як і не здійснювала заходів щодо заборони здійснення реєстраційних дій щодо реєстрації спірного договору оренди землі на протязі практично двох місяців, саме з дати укладання договору до дати проведення державної реєстрації.

Також представник відповідача заперечує проти наявності обставин, які не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи, оскільки такі начебто встановлені у справі 183/2437/24, та зауважує, що у задоволені позову по цій справі позивачці було відмовлено. При розгляді тієї справи були розглянуті обставини та надано оцінку доказам, наявним в матеріалах справи, які стосувались інших позовних вимог. При цьому докази, за якими були встановлені судами обставини справи за якими позивач, на виконання спірного договору, отримав орендну плату взагалі не були предметом дослідження, оцінка таким доказам не надавалась (а.с. 148-152).

У відповіді на відзив позивачка спростовую всі доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, та зауважує на тому, що у неї не було волевиявлення на укладення нового договору оренди землі, жодних коштів за неіснуючим договором оренди землі вона не отримувала, вважає видатковий касовий ордер підробленим (а.с. 162-166).

Процесуальні дії у справі.

Постановленою 19.03.2024 року суддю Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 березня 2024 року позов ОСОБА_1 , - залишено без руху (а.с. 23-24).

Ухвалою судді Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 квітня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі (а.с. 39).

Ухвалою суду від 10 червня 2024 року зупинено провадження по справі (а.с. 66).

Ухвалою суду від 03 липня 2024 року поновлене провадження по справі (а.с. 68).

Ухвалою суду від 28 листопада 2024 року прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 147).

Ухвалою суду від 26 лютого 2025 року судом витребувано докази (а.с. 199).

Ухвалою суду від 02 квітня 2025 року призначено розгляд справи по суті (а.с. 221).

Позиція сторін в судовому засіданні.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Бляхарська Ю.О. позов підтримав, надав детальні пояснення по суті позову.

Представник відповідача - Цвілій Д.В. в судовому засіданні позов не визнав, з підстав, викладених у відзиві на позов.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні надала показання про те, що вона разом з матір`ю ОСОБА_1 були запрошені в АФ «Дружба» для підписання угоди про припинення договору оренди землі. Запрошені вони були на 29.06.2021 року на 10.00 годину. В приміщенні АФ «Дружба» вони підписали угоди про припинення договорів оренди та відмовилися підписувати нові договори оренди.

Вислухавши пояснення представників сторін, показання свідка, вивчивши письмові заяви учасників справи, матеріали справи і надані до суду докази, судом встановлено такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до пункту 1 частини 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Згідно з частиною 6 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Частинами першою та другою ст.14 ЦК України встановлено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Частина перша статті 93 ЗК України визначає, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

За частиною четвертою статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

За ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема, Земельним Кодексом України, Законом України «Про оренду землі».

Статтею 1 Закону України від 06.10.1998 року (№ 161-XIV) «Про оренду землі» визначено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ч.4 ст.124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно з ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.792 ЦК України, ст.13 Закону України «Про оренду землі» за договором оренди землі орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Згідно ст.31 Закону України «Про оренду землі», яка передбачає підстави припинення договору оренди землі, вказано, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

За змістом положень ЦК України метою укладення будь-якого цивільного правочину є отримання певних правових наслідків через реалізацію сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків.

Разом з тим реалізувати свої суб`єктивні права та обов`язки сторони договору оренди земельної ділянки можуть лише після державної реєстрації такого договору.

Відповідно до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до абзацу першого частини першої, абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Наслідком непідписання письмового правочину його стороною, за відсутності доказів фактичного вчинення такого правочину (вираження сторонами волевиявлення на його укладення, узгодження істотних умов або його виконання сторонами), є його неукладеність.

У постанові від 27 листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) Велика Палата Верховного Суду констатувала, що відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність. Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису). Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього.

Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним на підставі вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати.

У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше), про зазначено у постанові Великої Палата Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц.

Згідно зі ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень.

Судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ІІ-ДП № 110948, виданого 25 жовтня 2001 року, ОСОБА_2 на праві особистою приватної власності належить земельна ділянка площею 5,530 га, з кадастровим номером :01:021:0666, що розташована на території Багатської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с. 29).

01 січня 2010 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Агрофірма «Дружба» було укладено договір оренди земельної ділянки № 666, у відповідності до якого орендодавець передала орендарю в строкове платне користування належну їй земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,530 га терміном на 8 років до 30 листопада 2017 року (а.с. 85-88).

За умовами договору оренди від 01.01.2010 року орендар зобов`язався щороку до 31 грудня сплачувати орендну плату за користування земельною ділянкою у грошовій формі, у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 2667,75 грн., або за погодженням із орендодавцем у натуральній або відробітковій формі.

01 січня 2011 року між ОСОБА_5 та ТОВ «АФ «Дружба» було укладено додаткову угоду до договору оренди землі, у відповідності до якої термін користування земельною ділянкою збільшено до 49 років, збільшено розмір орендної плати до 4684,57, що становить 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, залишена можливість отримання орендної плати у натуральній та відробітковій формах (а.с. 90).

05 березня 2019 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору оренди землі, за умовами якої сторони збільшили розмірі орендної плати до 21500 грн., починаючи з 01 січня 2019 року, яку орендар також може сплачувати у натуральній та відробітковій формах, про що також свідчить витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а.с. 211).

17 травня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ АФ «Дружба» укладено угоду про припинення договору оренди шляхом його розірвання, у відповідності до якого сторони дійшли згоди про припинення договору оренди земельної ділянки від 01 січня 2010 року, з урахуванням додаткових угод від 01 січня 2011 року та 05 березня 2019 року (а.с. 31).

Цією угодою сторони передбачили обов`язок орендаря щодо підготовки та надання відповідному державному реєстратору прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень (або іншому повноважному органу) весь необхідний пакет документів щодо державної реєстрації припинення договору оренди шляхом розірвання у п`ятиденний термін з дати укладання цієї угоди.

12.07.2021 року державним реєстратором Перещепинської мської ради, на підставі зазначеної вище угоди про припинення договору оренди шляхом її розірвання від 17.05.2021 року було здійснено державну реєстрацію припинення іншого речового права, а саме прав оренди земельної ділянки позивачки з кадастровим номером :01:021:0666 (а.с. 211, 213).

13.07.2021 року цим же державним реєстратором прийняте рішення про держану реєстрацію прав оренди земельної ділянки, на підставі договору оренди земельної ділянки, виданого 12.05.2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «АФ «Дружба», строк дії договору 39 років, дата закінчення - 17.05.2060 року з правом пролонгації, про що свідчить відповідний Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а.с. 212).

Суд звертає увагу на те, що відомості в реєстрі містять дані про укладення договору № 010210666 від 12.05.2021 року, а зміст та характеристика речового права містять інформацію про дату укладення договору оренди - 17.05.2021 року.

Позивачка наполягала на тому, що не підписувала Договір оренди земельної ділянки ні 12.05.2021 року, ні 17.05.2021 року, та надала суду свій примірник проекту договору оренди землі від 17.05.2021 року, який не був підписаний з її сторони (а.с. 92-94).

За зверненням ОСОБА_1 , в тому числі за фактом підробки її підпису у договорі оренди слідчим відділом Самарівського РВП ГУНП в Дніпропетровській області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України (а.с. 35), однак кримінальне провадження було закрите, в зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України (а.с. 36, 37).

В свою чергу, представник відповідача наполягав на тому, що між сторонами укладено договір оренди землі 17.05.2021 року, оригінал якого був наданий державному реєстратору 13.07.2021 року (а.с. 214-215), однак після проведення державної реєстрації оригінальний примірник був повернутий представникові відповідача.

13.07.2021 року цей примірник договору оренди разом з іншими документами був викрадений з його автомобіля, про що він одразу повідомив правоохоронні органи, однак за його заявою не було внесено відомостей до ЄРДР, кримінальне провадження не порушене (а.с. 53).

Крім того, представник відповідача наполягав на тому, що 15.06.2021 року за відповідним видатковим касовим ордером, у відповідності до договору оренди землі від 17.05.2021 року, позивачка отримала орендну плату за 2021 рік у розмірі 31500 грн. (а.с. 54), тобто у розмірі, що визначений саме цим договором, а не договором від 01.01.2010 року з додатками, де була визначена орендна плата у розмірі 21500 грн.

Таким чином, позивачка, звертаючись до суду з цим позовом наполягала на тому, що у неї не було волевиявлення на укладення 17.05.2021 року договору оренди землі, а відповідач наполягав на наявності такого волевиявлення, та наявності виконаних умов договору обома сторонами, відсутності незгоди орендодавця з умовами нового договору оренди землі, а відтак наполягав на правомірності вчиненого правочину.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги у заяві про їх збільшення, позивачка наполягала на тому, що обставини щодо відсутності факту підписання ОСОБА_1 договору від 17.05.2021 року № 010210666 та відсутності волевиявлення позивача на передачу в оренду земельної ділянки за кадастровим номером :01:021:0666 встановлені у цивільній справі № 183/2437/24, а тому не підлягають доказуванню в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України.

З такою позицією позивача суд не погоджується, виходячи з наступного.

Так, дійсно у відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, відмовляючи позивачці у позові у цивільній справі № 183/7042/21, і суд першої інстанції, і апеляційна інстанція дійшла висновку про обрання позивачкою неефективного способу захисту своїх порушених прав, і жодним судом не було встановлено справжність підпису ОСОБА_1 у договорі оренди землі від 17.05.2021 року.

Так само не було встановлено складу злочину і у кримінальному провадженні, порушеному за заявою ОСОБА_1 , в тому числі щодо підробки документу. Постанова про закриття кримінального провадження стороною позивача також не оскаржувалася.

Крім того, при розгляді цивільної справи № 183/7042/21 не досліджувався видатковий касовий ордер від 15.06.2021 року, за яким ОСОБА_5 отримала орендну плату за 2021 рік у розмірі 31500 грн.

Згідно з ч.1 ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним зазначеного договору оренди землі станом на дату розгляду спору сторонами у справі суду не надано.

Дії орендодавця, такі як підписання договору оренди, отримання орендної плати за 2021 рік у червні 2021 року, відсутність протягом тривалого часу заперечень щодо користування орендарем земельною ділянкою, відсутність акту приймання передачі земельної ділянки після підписання договору про припинення попереднього договору оренди землі, підтверджують фактичне визнання ОСОБА_1 договору оренди від 17.05.2021 року.

Згідно з висновком, сформульованим у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 696/1880/15-ц, якщо у законі є вимога про державну реєстрацію договору як умову набрання ним чинності, то він набирає чинності з моменту такої реєстрації; якщо зміни до законодавства передбачають скасування державної реєстрації договору як обов`язкової умови набрання ним чинності, але вводять обов`язкову реєстрацію речового права, щодо якого сторони укладають відповідний договір, то за умови невиконання вимоги про державну реєстрацію договору на момент набрання чинності зазначеними змінами у законодавстві він набирає чинності з моменту державної реєстрації відповідного права, за відсутності на цей час явно виражених заперечень контрагента.

З моменту підписання угоди про припинення договору оренди (17.05.2021 року) до державної реєстрації такого припинення (12.07.2021 року), маючи на руках примірний договору оренди землі від 17.05.2021 року, позивачка не надала жодних заперечень проти укладення такого договору.

Оскільки моменти укладення договору та набрання ним чинності збігаються (частина друга статті 631 ЦК України), то моментом укладення договору оренди землі є або його державна реєстрація, або державна реєстрація права оренди, якщо сторони договору не передбачили в ньому інше відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України.

Орендодавець на момент здійснення орендарем державної реєстрації права оренди не заявила про незгоду з умовами договору оренди, хоча і не спростовувала того факту, що у неї на руках був примірник договору оренди землі від 17.05.2021 року, підписаний орендарем.

За таких обставин, договір оренди землі, згідно з його умовами та зазначеними нормами права, набрав чинності з моменту державної реєстрації права оренди, тобто 13 липня 2021 року, що підтверджує витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 265561574 від 13 квітня 2021 року (а.с. 212). Тому цей договір є чинним, а строк його дії спливає 17.05.2060 року.

Орендодавець не спростувала презумпцію правомірності правочину, передбачену статтею 204 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.6 ЗУ «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України,Господарським кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Правовою підставою набуття права орендного землекористування є укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до ст.13 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.15 Закону «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Положеннями статей 24, 25 Закону України «Про оренду землі» визначено права та обов`язки орендодавця і орендаря, а саме: орендодавець має право вимагати від орендаря, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; своєчасного внесення орендної плати. Орендар, у свою чергу, має право самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі, за письмовою згодою орендодавця зводити в установленому законодавством порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди та закладати багаторічні насадження та зобов`язаний приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку.

Справедливість, добросовісність та розумність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. В основі доктрини заборони суперечливої поведінки знаходиться принцип добросовісності.

Відповідна правова позиція була викладена Верховним Судом України у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1449цс17, а також у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 912/1385/17.

Відповідно до ст.218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.ст.78,79 ЦПК України обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.3 ст.77 ЦПК).

Належними доказами сплати коштів за оренду є: - видатковий касовий ордер, виписаний орендарем та підписаний орендодавцем; видаткова накладна, підписана сторонами; - довідка, видана податковою інспекцією, про наявність сплати коштів із земельного податку та оренди землі; - акт надання послуги тощо. Вказані документи мають містити посилання на рік, за який виплачується орендна плата.

Обґрунтовуючи підстави для визнання відсутнім права оренди у ТОВ АФ «Дружба» на земельну ділянку з кадастровим номером :01:021:0666, позивач та її представник в позовній заяві зазначили, що відповідач не мав заборгованості по орендній платі на момент припинення попереднього договору оренди землі, однак протягом судового розгляду не спростували факту отримання орендної плати у розмір, що визначений новим договором оренди від 17.05.2021 року.

За таких обставин, суд приходить до переконання про недоведеність вимог позивачки в частині відсутності у неї волевиявлення на укладення договору оренди землі від 17.05.2021 року.

Справжність підпису позивачки у договорі оренди, що був наданий державному реєстратору, не досліджувалася ні при розгляді справи № 183/7042/21, як і не досліджувалася презумпція правомірності правочину, з рахуванням доказів, поданих стороною у цій справі, з огляду на предмет та підстави позову, а тому суд позбавлений можливості застосувати вимоги ч.4 ст.82 ЦПК України, як на тому наполягала позивачка у своєму позові.

Так само суду не доведено відсутність волевиявлення позивачки на укладення договору оренди землі 17.05.2021 року, клопотань про дослідження справжності її підпису в договорі протягом судового розгляду заявлено не було, суперечлива поведінка орендодавця свідчить про її недобросовісність у спірних правовідношеннях.

Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу і на обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 листопада 2023 року справі № 513/879/19 виснувала наступне.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Перелік способів захисту, визначений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої вказаної статті).

Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі 908/976/190 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 29), від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц (пункт 62)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. mutatis mutandis постанови від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14).

За змістом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є саме ефективний захист прав та інтересів позивача. Отже, спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути ефективним, тобто призводити у конкретному спорі до того результату, на який спрямована мета позивача, - до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (пункт 119), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 86)).

У справі, що була на розгляді Великої Палати Верхового суду було встановлено, що орендодавець просив визнати протиправним і скасувати рішення про державну реєстрацію права оренди від 4 квітня 2014 року. Проте згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 77504002, сформованим 29 грудня 2016 року, первісний запис про право оренди земельної ділянки (т. 2, а. с. 8) надалі був змінений у частині строку дії договору оренди з 7 на 10 років (т. 1, а. с. 13). Орендар стверджував, що після укладення сторонами 29 серпня 2016 року додаткової угоди № 2 строк оренди був продовжений на 10 років. Однак орендодавець заперечив підписання з його боку цієї угоди. Надав суду висновок судово-почеркознавчої експертизи зі справи № 513/488/18, в якому експерт виснував, що підпис від імені орендодавця на тій додатковій угоді виконала інша особа.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 152)).

Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача (див. близький за змістом підхід щодо інших правовідносин у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.14)). З огляду на вказане суди попередніх інстанцій правильно відмовили у задоволенні позову орендодавця, хоч і з інших мотивів.

У цій же постанові Велика Палата Верховного суду вважала важливим те, що у 2018 році орендодавець подав також позов про визнання недійсними договору оренди землі та додаткової угоди 2016 року, а також про зобов`язання голови, членів селянського (фермерського) господарства-орендаря та будь-яких інших осіб не перешкоджати власникові у користуванні його земельною ділянкою. За цим позовом суд відкрив провадження у справі № 513/488/18 (її розгляд зупинений до вирішення справи за двома іншими позовами). У ній експерт у висновку судово-почеркознавчої експертизи підтвердив, що від імені орендодавця підпис на додатковій угоді 2016 року виконала інша особа.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 152)). Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача (див. близький за змістом підхід щодо інших правовідносин у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.14)).

Таким чином, обравши такий спосіб захисту права власності, позивачка не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили про неправомірність вчиненого правочину.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд зазначає, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У пункті 54 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", заява № 4241/03 від 28.10.2010, вказано, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення у справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії", заява N 30544/96, п. 26, ECHR 1999-I).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з врахуванням вищенаведеного, суд вважає, що позовні є не обґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Судові витрати, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, слід покласти на позивача.

На підставі викладено та керуючись ст.ст. 76-81, 89, 141, 258-259, 263-268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позову до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Дружба», третя особа - Державний реєстратор відділу «Центр надання адміністративних послуг» Перещепинської міської ради Ільчак Ігор Юрійович, про визнання відсутнім права оренди земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом повернення земельної ділянки, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Дружба», , адреса місцезнаходження: вул.Лісова, 4, с.Багате, Самарівський район, Дніпропетровська область, 51224;

Третя особа: Державний реєстратор відділу «Центр надання адміністративних послуг» Перещепинської міської ради Ільчак Ігор Юрійович, місцезнаходження: вул..Шевченка, 43, м.Перещепине Самарівський район, Дніпропетровська область, 51220.

Повне судове рішення виготовлене 10 жовтня 2025 року.

Суддя О. В. Сорока.