КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 758/15955/19

18 вересня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Рейнарт І.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Глухенького Сергія Олександровича на рішення Подільського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Гребенюка В.В., до якої включені заперечення на ухвали Подільського районного суду міста Києва від 22 червня 2021 року, від 13 вересня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання права користування жилим приміщенням,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання права користування жилим приміщенням.

Позовні вимоги обгрунтовували тим, що з 2010 року по теперішній час ОСОБА_1 працює в системі житлово-комунального господарства Подільського району м. Києва.

24 серпня 2013 року наказом директора Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» № 193 позивачам дозволили користуватись квартирою АДРЕСА_1 з оплатою за фактичне проживання та вони почали користуватись спірною квартирою.

Отже, позивачі добросовісно вселилися до сірної квартири та вже понад 6 років відкрито та відповідально користуються нею.

В спірній квартирі позивачі не можуть бути зареєстрованими в установленому порядку, внаслідок чого позбавлені можливості повною мірою реалізовувати свої права та виконувати обов`язки як наймачі спірної квартири, оскільки, враховуючи те, що спірна квартира віднесена до державного житлового фонду, підставою для реєстрації місця проживання в ній є лише ордер (ст. 58 Житлового кодексу УРСР), який позивачам видано не було. Питання про виселення позивачів із спірної квартири відповідачем також не ставиться.

Позивачі вважали, що мають всі законні підстави для користування спірною квартирою, посилаючись на те, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Враховуючи те, що позивачі тривалий час користуються спірною квартирою з відома належних суб`єктів управління, в тому числі і відповідача, вони набули право користування спірною квартирою.

При цьому, належна організація внутрішніх процесів щодо розмежування повноважень між особами, які надають в користування жилі приміщення на території Подільського району та не здійснення належного контролю за цим, не може бути підставою для позбавлення позивача відповідного права користування спірною квартирою, оскільки в такому разі це призведе до порушення принципу «належного урядування», згідно з яким потреба виправити минулу помилку, допущену державним органом, не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

З урахуванням викладених обставин, позивачі просили суд визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) право користування квартирою АДРЕСА_1 ; стягнути з Подільської районної в місті Києві державної адміністрації () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_5 РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1536 грн. 80 коп.

Протокольною ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 22 червня 2021 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Глухенького Сергія Олександровича про витребування приватизаціної справи.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 22 червня 2021 року витребувано у Подільської районної в місті Києві державної адміністрації належним чином засвідчену копію Розпорядження Подільської районної в місті Києві державної адміністрації №6064 від 18.11.1994 року.

Протокольною ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 13 вересня 2021 року залишено без руху клопотання представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Глухенького Сергія Олександровичапро залучення до участі у справі співвідповідача Комунального підприєства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського райну міста Києва».Встановлено 5 днів для усунення недоліків, зобов`язано надати примірники уточненої позовної заяви для сторін.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання права користування жилим приміщенням - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвокат Глухенький Сергій Олександрович подав апеляційну скаргу, до якої включені заперечення на ухвали Подільського районного суду міста Києва від 22 червня 2021 року, від 13 вересня 2021 року, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить:

протокольну ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 22 червня 2021 року в частині відмови у витребуванні приватизаційної справи щодо квартири АДРЕСА_1 скасувати.

ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 22 червня 2021 року про витребування у Подільської районної в місті Києві державної адміністрації Розпорядження Подільської районної в місті Києві державної адміністрації № 6064 від 18.11.1994 скасувати;

протокольну ухвалу від 13.09.2021 року скасувати в частині залишення клопотання сторони позивача про залучення співвідповідача без руху (п. 19, а.с. 126);

рішення Подільського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року у справі № 758/15955/19 скасуватита ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання права користування жилим приміщенням задовольнити повністю. Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухваленоз порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, щосудом порушено принци рівності сторін, принцип змагальності сторін, принцип диспозитивності, що полягало в тому, що суд першої інстанції самостійно збирав докази, витребовував докази з власної ініціативи. Вважає, шо судом першої інстанції безпідставно розглядалось одне й те саме клопотання одночасно двома способами - задовольнялось письмовою ухвалою, а відмова оголошувалась протокольною ухвалою. Також судом першої інстанції незаконно вжито заходи щодо перевірки обставин, які вже встановлені іншим рішенням суду за участю тих самих учасників справи. Також судом порушено правила відводу та строки розгляду справи по суті.

Відмовляючи у задоволенні позову у зв`язку з неналежністю відповідача, суд першої інстанції, всупереч вимогам частини 4 статті 82 ЦПК України, не врахував, що судовим рішенням в іншій справі № 758/12017/22 встановлено, що «03 березня 2004 року розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 325 «Про будівництво жилого будинку АДРЕСА_2 » покладено на Подільську районну у місті Києві державну адміністрацію умову про звільнення житлового будинку АДРЕСА_2 від мешканців, яких було поселено на тимчасове проживання».

«Відповідно до розпорядження Подільської районної у місті Києві державної адміністрації від 21 серпня 2004 року № 868 квартиру АДРЕСА_1 передано до державного житлового фонду у комунальну власність. Комунальному підприємству «Поділ-житло» прийняти зазначену квартиру на баланс /а.с. 10/.»

Отже посилання суду на неналежність відповідача у цій справі є спростованим і така підстава у відмові в задоволенні позову є незаконною.

Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, що повноваження щодо розпорядження квартирою АДРЕСА_1 належать відповідачу на підставі ст. 15 та ст. 30 ЖК України, а тому, на думку сторони позивача, ці обставини мали бути розцінені судом першої інстанції як визнання обставин справи і суд першої інстанції мав застосувати, п. 3, 4 ч. 3 ст. 178 ЦПК України та ч. 1 ст. 81 ЦПК України.

І саме головне, на що не звернув уваги суд першої інстанції, що відповідач не посилався на те, що квартира є приватизованою. Відповідач посилався на відповідні розпорядження про відселення мешканців будинку, зазначав що такі розпорядження є чинними та не скасованими. Вказував, що наказ, за яким співпозивачі вселились у спірну квартиру є неналежним доказом, посилаючись на відповідні положення ЖК України, які регулюють питання користування житловими будинками державного та громадського житлового фонду.

Отже, вищенаведене свідчить про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи.

Щодо розпорядження відповідача від 18.11.1994 року № 6064 зазначає, що позивач не звертався до суду першої інстанції з клопотанням про витребування такого доказу, що саме по собі свідчить про недопустимість такого доказу і неможливість його врахування судом.А прийняття такого доказу та подальше його врахування, як підстави відмови у позові, повністю спростовується матеріалами справи, оскільки мешканці будинку всі без виключення були відселені, а квартира передана у комунальну власність і відповідач, вважаючи себе розпорядником майна, звертався до співвідповідачів з позовом про виселення, що встановлено рішенням Подільського районного суду міста Києва у справі № 758/12017/22.

Сторона позивача вважає, що у спірних правовідносинах, враховуючи приписи ст. ст. 638, 640 ЦК України, глави 2 ЖК України, між сторонами укладено та діє договір найму житла.

Наказ Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» від 24 серпня 2013 року № 193 «Про надання дозволу на проживання у квартирі АДРЕСА_1 » не скасований, не визнаний недійсним, його недійсність прямо не встановлена законом, отже він є чинним.

Така обставина також встановлена рішенням Подільського районного суду міста Києва у справі № 758/12017/22.

Факт аварійності будинку АДРЕСА_2 саме на момент розгляду справи не досліджувався та не встановлювався судом на підставі належних та допустимих доказів у справі № 758/12017/22 і підлягає доказуванню у справі № 758/15955/19.

Більше того, у відповідності до заявлених позовних вимог - предметом спору є саме квартира, а не будинок.

Сторона позивача вважає, що ними обрано вірний спосіб захисту, який вже застосовувався, про що наявна відповідна правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 18 лютого 2019 року у справі № 264/591/18.

При цьому позов спрямований виключно на визнання державою вже набутого за співпозивачами права користування квартирою АДРЕСА_1 .

Тому рішення Подільського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року у справі № 758/15955/19 підлягає скасуванню, а позовні вимоги співпозивачів підлягають задоволенню.

Щодо ухвали Подільського районного суду міста Києва від 22 червня

2021 року про витребування доказів та протокольної ухвали Подільського

районного суду міста Києва від 22 червня 2021 року сторона позивача зазначає, що, постановивши письмову ухвалу від 22 червня 2021 року про витребування доказів, суд першої інстанціївийшов за межі заявленого клопотання сторони позивача про витребування доказів, так як позивач просив суд витребувати копію розпорядження відповідача від 31.01.2000 року № 12, а суд витребував розпорядження № 6064 від 18.11.1994 року.

Очевидним, на думку сторони позивача,є той факт, що приватизаційна справа щодо квартири АДРЕСА_1 мала значення для справи, стосувалась позовних вимог, впливала на можливість реалізації позивачем його прав,передбачених ст.ст. 49, 51 ЦПК України, але суд першої інстанції, діючи упереджено та необгрунтовано, відмовив у такому клопотанні, що не може залишитись поза увагою апеляційного суду.

Враховуючи наведене, сторона позивача вважає, що протокольну ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 22 червня 2021 року в частині відмови у витребуванні приватизаційної справи щодо квартири АДРЕСА_1 слід скасувати.

Також слід скасувати письмову ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 22 червня 2021 року про витребування у Подільської районної в місті Києві державної адміністрації Розпорядження Подільської районної в місті Києві державної адміністрації № 6064 від 18.11.1994 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Подільської районної в місті Києві державної адміністрації - Гарагуля Надія Олексіївна просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивачів.

Зазначає, що відповідач у справі заперечує проти твердження позивачів щодо існування підстав для заселення їх у квартиру АДРЕСА_1 , наявності юридичних підстав для видачі ордеру і існування договірних відносин найму вказаної квартири.

Наказом №193 від 24.08.2013рокудиректора КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» працівнику комунального підприємства ОСОБА_1 надано дозвіл саме на проживання та сплату комунальних послу за користування спірною квартирою родиною з 3 осіб.

Договір найму житлової квартири з ОСОБА_1 не укладався.

Вищезазначений наказ директора на сплату комунальних послуг не є правовою підставою для вселення у житлове приміщення, він має виключно адміністративний характер і стосується організації належної оплати житлово-комунальних послуг, не підтверджує факту набуттяпозивачами права користування житлом, не замінює договір найму і не створює у позивачів правових підстав для набуття права постійного користування, а у подальшому права власності на вказану квартиру.

Згідно довідки Відділу обліку та розподілу житлової площі Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 27.05.2021 року № 67 ОСОБА_1 на квартирному обліку не перебуває, ордер на вселення у спірну квартиру їй не видавався, квартира до числа службових не включалась та з числа службових не виключалася.

У довідці Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування особи Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від №28.05.2021 року №12 вказано, що у спірній квартирі зареєстрованих осіб немає.

Також ОСОБА_1 серпні 2020 було звільнено з роботі за власним бажанням (наказ від 17.08.2020 № 135-К).

Із наданих суду доказів також вбачається, що розпорядженням Подільської районної державної адміністрації м. Києва від 18.11.1994 № 6064 громадянці ОСОБА_8, яка на той момент мешкала у квартирі АДРЕСА_1 , квартиру передано у приватну власність.

Відповідно додоговору дарування квартири від 13.11.2003 року по АДРЕСА_2 , вищевказана квартира ОСОБА_8 була передана у комунальну власність та зареєстрована в Київському бюро технічної інвентаризації на праві комунальної власності за реєстраційним номером № 2-4608.

Розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 21.08.2004 року № 868 квартиру було зараховано до комунальної власності.

Згідно інформації, яка надійшла від Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», квартира АДРЕСА_1 на праві власності не зареєстрована.

Відповідно до Акту від 02.12.2024 року № 215/45 обстеження технічного стану несучих та огороджувальних конструкцій житлового будинку АДРЕСА_2 будівельною лабораторією КП «Київжитлоспецексплуатація», несучі та огороджувальні конструкції житлового будинку АДРЕСА_2 знаходяться в непридатному до нормальної експлуатації технічному стані.

Отже, із зазначеного вбачається, що будинок АДРЕСА_2 є аварійним, якщо житло зруйноване або пошкоджене до стану, непридатного для проживання, право на користування припиняється, оскільки об`єкт припиняє своє існування як житлова будівля, що є підставою для припинення прав на нього (ст. 349 ЦК України).

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Глухенький Сергій Олександрович повністю підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив скаргу задовольнити.

Представник відповідача Подільської районної у м.Києві державної адміністрації Гарагуля Надія Олексіївна в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила скаргу позивачів залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що в 1980 році Міським житловим управлінням Виконавчого комітету Київської міської ради було видано технічний паспорт на будинок по АДРЕСА_2 , який збудовано у 1962 році.

07.07.1988 року Виконавчим комітетом Київської міської ради прийнято рішення про відселення мешканців та проведення капітального ремонту будинку АДРЕСА_2 у зв`язку з аварійним технічним станом будинку.

Розпорядженням Подільської районної державної адміністрації м. Києва від 18.11.1994 року № 6064 громадянці ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 квартиру передано у приватну власність.

10.01.2003 року Подільською районною у місті Києві державною адміністрацією прийнято розпорядження № 5 про визнання 2-го та 3-го підїздів будинку АДРЕСА_2 непридатними для проживання.

29.01.2015 року Подільською районною у місті Києві державною адміністрацією прийнято розпорядження № 50 про передачу на баланс та закріплення на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» житлового та нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, та приватизованого житлового фонду з метою зонального обслуговування, зокрема, але не виключно, будинку АДРЕСА_2 .

З матеріалів справи також вбачається, що 02.01.2010 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду двірника у КП «Введенське», згідно наказу №512к від 31.12.2009 року.

Наказом №193 від 24.08.2013рокудиректором КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» ОСОБА_1 надано дозвіл на проживання та сплату комунальних послуг за користування квартирою АДРЕСА_1 разом з родиною з 3 осіб ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 син 1983 р.н. та ОСОБА_10 онук 2008 р.н.).

28.09.2013 року між КП «Веденське Подільського району міста Києва» та ОСОБА_1 укладено типовий договір №3468 про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води та водовідведення.

28.09.2013 року між КП «Веденське Подільського району міста Києва» та ОСОБА_1 укладено договір №3469 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Позивачем долучено до матеріалів справи копії квитанцій про оплату жилово-комунальних послуг за користування квартирою АДРЕСА_1 , датовані 2018 - 2019 роками.

Також позивачкою долучено до матеріалів справи копії її заяв від 25.01.2010 року, від 09.04.2012 року, поданих нею до поліклініки №3 Подільського району міста Києва про видачу листів непрацездатності, а також копії заяв від 31.03.2016 року, від 07.10.2019 року, від 18.06.2019 року поданих нею до КНП «Консультативно-діагностичний центр» Подільського району м. Києва про надання медичної допомоги з видачею лікарняного листа. У вказаних заявах позивачкою зазначено місце проживання кв. АДРЕСА_1 .

Також позивачкою надано договір №109 від 27.04.2012 року, укладений між СПД «Євролюкс-5» та ОСОБА_11 , про поставку металопластикових конструкцій за адресою кв. АДРЕСА_1 та квитанцію про оплату вказаного договору.

У серпні 2020року ОСОБА_1 було звільнено з роботи за власним бажанням, наказ від 17.08.2020 року № 135к.

Згідно довідки Відділу обліку та розподілу житлової площі Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 27.05.2021 року № 67 позивачі на квартирному обліку не перебувають, ордер на перебування у спірній квартирі не видавався, спірна квартира до числа службових не включалась та з числа службових не виключалася.

У довідці Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування особи Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від №28.05.2021 року №12 вказано, що у спірній квартирі зареєстровані особи не значаться.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права користування жилим приміщенням, суд першої інстанції посилався на те, що станом на дату розгляду справи спірна квартира є власністю Доброленської Ольги Мойсеївни. В той же час, у цій справі відповідачем єПодільська районна в м. Києві державна адміністрація, яка не є власником спірної квартири. Таким чином, у даній справі відповідачем є неналежна особа - Подільська районна в м. Києві державна адміністрація, яка не є власником спірної квартири. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. З урахуванням вказаного вище, судпершої інстанції прийшов до висновку про залишення позову без задоволення.

Суд апеляційної інстанції не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону в повній мірі рішення Подільського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року не відповідає.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Звертаючись до суду із цим позовом, позивачівказували, що вселилися до спірної квартири в 2013 році та проживають в ній. Підставою для свого проживання у спірній квартирі зазначали наказ директора КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» №193 від 24.08.2013року, яким позивачці ОСОБА_1 з родиною з трьох осіб: вона, син ОСОБА_2 та внук - ОСОБА_10 , 2008 року народження, було дозволено користуватися квартирою АДРЕСА_1 з оплатою квартирної плати за фактичне користування.

Відповідно до статті 51 ЖК України (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам Виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.

Статтею 58 ЖК України встановлено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду Виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Видача ордерів на жилі приміщення у військових містечках провадиться в порядку, передбаченому законодавством Союзу СРСР.

Ордер - правовстановлюючий документ індивідуального характеру, що видається виконавчим органом місцевої ради, до компетенції якого входить прийняття рішення про надання житла та видача документа, який є єдиною правовою підставою на вселення громадянина особисто або з його сім`єю у жиле приміщення.

Порядок надання службових жилих приміщень визначений статтями 121, 122 ЖК України та Постановою Ради Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення» (далі - Постанова № 37).

Згідно з пунктом 3 Постанови № 37 жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається виконавчим комітетом Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення.

Відповідно до пункту 21 Постанови № 37 на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер (додаток № 2), який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення.

Згідно з пунктом 22 Постанови № 37 ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера.

На підставі спеціального ордера (пункт 21 Постанови № 37) між наймодавцем (житлово-експлуатаційною організацією, а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією)і наймачем - громадянином, на ім`я якого виданий ордер, укладається договір найму службового жилого приміщення (пункт 26 Постанови № 37).

Відповідно до частини другої статті 61 ЖК України договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Судом встановлено, позивачами не заперечується, що ордер ОСОБА_1 та/або ОСОБА_2 у на квартиру АДРЕСА_1 не надавався. Докази зворотнього матеріали справи не містять і позивачами не надано.

Оскільки ордер у позивачіввідсутній, отже, і договір найму спірної квартири відповідачем з ОСОБА_1 та/або ОСОБА_2 ем не укладався.

У довідці Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування особи Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від №28.05.2021 року №12 вказано, що у спірній квартирі зареєстрованих осіб немає.

Згідно довідки Відділу обліку та розподілу житлової площі Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 27.05.2021 року № 67 позивачі на квартирному обліку не перебувають, квартира до числа службових не включалась та з числа службових не виключалася.

За таких обставин, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 вселилися в спірну квартиру з порушенням встановленого порядку, без ордера тапроживають в ній без укладеного в установленому порядку договору найму.

В свою чергу, наказ №193 від 24.08.2013 року директора КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» не є правовою підставою для вселення у житлове приміщення. Вказаним наказом надано працівнику КП «Введенське» ОСОБА_1 з родиною дозвіл на проживання та сплату комунальних послуг за користування квартирою АДРЕСА_1 , з оплатою за фактичне проживання.

З викладеного вбачається, що позивачці, як працівнику Комунального підприємтсва, було надано дозвіл на тимчасове проживання в даній квартирі з оплатою фактично спожитих послуг, а тому вони не набули в у встановленому законом порядку права постійного користування квартирою АДРЕСА_1 .

В серпні 2020 року ОСОБА_1 було звільнено з роботі за власним бажанням, наказ від 17.08.2020 року № 135-К.

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1994 року у справі Van de Hurk v. the Netherlands («Ван де Гурк проти Нідерландів»), № 288).

Сам по собі факт користування позивачами спірною квартирою, здійснення ними оплати за фактично спожиті житлово-комунальні послуги не є підставою для виникнення у них права постійного користування житлом.

Оскільки ордер є єдиною підставою для вселення у житлове приміщення, а тимчасове вселення в квартиру за наказом директора КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» з оплатою послуг, в силу вимог закону, не надає права постійного користування житлом, то колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Також колегія суддів вважає, що на момент розгляду справи судом право позивачів на житло не порушено, оскільки їх не позбавляють можливості проживати у спірнійквартирі та користуватися нею.

Доводи позивачів про те, що відповідач звертався до позивачів з позовом про виселення, що встановлено рішенням Подільського районного суду міста Києва у справі № 758/12017/22, не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог у даній справі, оскільки вказаним рішенням суду Подільській районній у місті Києві державній адміністрації відмовлено в задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_13 із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення. Вказане рішення Подільською районною у місті Києві державноюадміністрацією в апеляційному порядку не оскаржувалося та набрало законної сили.

Доводи позивачів про те, що у спірних правовідносинах, враховуючи приписи ст. ст. 638, 640 ЦК України, глави 2 ЖК України, між сторонами укладено та діє договір найму житла, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Дія договору найму житла регулюється нормами глави 58 ЦК України про найм (оренду), якщо він укладений на приватне житло. Спірна квартира не є приватним житловим фондом, що не заперечується позивачем.

Глава 2 ЖК України встановлює додаткові правила для житлових договорів, зокрема, визначає правові засади для найму житла державної або комунальної власності.

Так, статтею 61 глави 2 ЖК України встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Судом встановлено, позивачами не заперечується, що ордер ОСОБА_1 та/або ОСОБА_2 у на квартиру АДРЕСА_1 не надавався. Відтак, правові підстави вважати, що на підставі положень ст. 638, 640 ЦК України, глави 2 ЖК України - між сторонами укладено та діє договір найму житла- квартири АДРЕСА_1 , відсутні.

Доводи позивача про те, що наказ Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» від 24 серпня 2013 року № 193 «Про надання дозволу на проживання у квартирі АДРЕСА_1 » не скасований, не визнаний недійсним, його недійсність прямо не встановлена законом, отже він є чинним, колегія суддів відхиляє, оскільки, в силу вимогзакону, вказаний наказне надає права постійного користування житлом в державному житловому фонді та не є підставою для задоволення позовних вимог.

Крім того, з долучених до позовної заяви копії паспортів позивачів вбачається, що ОСОБА_1 23.04.2015 року була зареєстрован за адресою: АДРЕСА_3 , приватний будинок, а з 01.06.2016 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 . Позивач ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1999 року по 2005 рік був постійно зареєстрований в селах Мазурівка, Калитинка Вінницької області, 03 грудня 2008 року був зареєстрований в АДРЕСА_5 , по квітень 2015 року, 23.04.2015 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 приватний будинок, 02.03.2016 року знятий з реєстрації за вказаною адресою. Відомостей про своє подальше місце реєстрації суду не надав. Отже, позивачі зберігали за собою право користування іншою житловою площею, де зареєстровані у встановленому законом порядку.

Щодо тверджень позивача про незаконність протокольної ухвали Подільського районного суду міста Києва від 22 червня 2021 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Глухенького Сергія Олександровича про витребування приватизаціної справи.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Верховний Суд зауважує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).

Предметом даної справи є позов про визнання права користування жилим приміщенням.

А відтак, предметом розгляду у даній справі не є питання правомірності/неправомірності приватизації квартири АДРЕСА_1 , як наслідок, у суду відсутні правові підстави надавати правову оцінку обставинам щодо яких не заявлено жодних позовних вимог та витребовувати докази, які не мають відношення до предмету позову, а тому відсутні підстави для скасування протокольної ухвали Подільського районного суду міста Києва від 22 червня 2021 року.

Доводи позивача про протиправність ухвали Подільського районного суду міста Києва від 22 червня 2021 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки представник позивачів наполягав на тому, що з'ясування статусу спірного житла сприятиме задоволенню позовних вимог. Поряд з цим, оскільки приватизація квартири АДРЕСА_1 не є предметом розгляду даної справи, правовових підстав для витребування приватизаційної справи не було, то суд першої істанції прийшов до обгрунтованих підстав про витребування у Подільської районної в місті Києві державної адміністрації належним чином засвідченої копію розпорядження Подільської районної в місті Києві державної адміністрації №6064 від 18.11.1994 року з метою підтвердження/спростування доводів позивачів щодо статусу спірної квартири.

Щодо доводів позивача про протиправність протокольної ухвали Подільського районного суду міста Києва від 13 вересня2021 року про залишення без руху клопотання представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Глухенького Сергія Олександровичапро залучення до участі у справі співвідповідача в особі Комунального підприєства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського райну міста Києва», то колегія їх відхиляє, з огляду на наступне.

Частинами 1, 2 статті 46 ЦПК України передбачено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц, від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц, від 12.12.2018 у справах № 570/3439/16-ц і № 372/51/16-ц).

Статтею 175 ЦПК україни визначено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. Позовна заява, зокрема, але не виключно, повинна містити: зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

З протокольної ухвалиПодільського районного суду міста Києва від 13 вересня 2021 року вбачається, що представником позивачів заявлено клопотання про залучення співвідповідачем у справі Комунальне підприєство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського райну міста Києва». З метою дотримання вимог ЦПК України суд першої інстанції залишив вказане клопотання без руху та запропонував позивачу подати уточнену позовну заяву шляхом викладення змісту позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

Поряд з цим, представником позивача не подано до суду першої інстанції уточненої позовної заяви з викладенням змісту позовних вимог щодо кожного з відповідачів. Відтак, правові підстави для скасування протокольної ухвали суду від 13.09.2021 року, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Глухенького Сергія Олександровичазадовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права користування жилим приміщеннямз підстав недоведеності позовних вимог.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за результатами перегляду справи в апеляційному порядку в задоволенні позовних вимог відмовлено з інших підстав, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 15, 16, 638,640 ЦК України, ст.ст. 51, 58, 61, 121, 122 ЖК України, ст.ст. 4, 13, 46, 51, 175, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 адвоката Глухенького Сергія Олександровича задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання права користування жилим приміщенням залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: