КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/8574/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року м. Київ

Справа № 758/1701/25

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 13 лютого 2025 року, постановлену у складі судді Якимець О.І.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» про встановлення факту виконання трудових відносин та стягнення грошових коштів,

встановив:

У лютому 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду м. Києва із позовною заявою до ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго», у якій просив суд встановити факт виконання ОСОБА_1 трудових обов`язків у Приватному акціонерному товаристві «Національна енергетична компанія «Укренерго» на посаді провідного адміністратора відділу голосового зв`язку Департаменту інфраструктурних систем Дирекції інформаційних технологій у період з 21.02.2024 року по 17.10.2024 року та зарахувати цей період до часу фактичної роботи; стягнути з відповідача безпідставно утриману заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, у загальному розмірі 236 558,2 грн.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року - відмовлено у відкритті провадження у справі в частині вимог про встановлення факту виконання ОСОБА_1 трудових обов`язків у Приватному акціонерному товаристві «Національна енергетична компанія «Укренерго» на посаді провідного адміністратора відділу голосового зв`язку Департаменту інфраструктурних систем Дирекції інформаційних технологій у період з 21.02.2024 року по 17.10.2024 року та зарахування цього періоду до часу фактичної роботи.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вважає висновки суду, що «встановлення такого факту, про який просить позивач, входить у предмет доказування у цивільній справі №758/824/25» помилковими, оскільки суд першої інстанції не заперечує того, що даний спір відноситься до цивільної юрисдикції, проте вважає, що дана позовна вимога взагалі не підлягає судовому захисту. Такий правовий висновок не ґрунтується на диспозиції п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, оскільки справи №758/824/25 та №758/1701/25 мають різний предмет спору. Предметом спору у справі №758/824/25 є стягнення з позивача безпідставно набутих коштів - заробітної плати, яку відповідач нараховував протягом увільнення позивача на період його мобілізації, в той час коли предметом спору у справі №758/1701/25 є стягнення з відповідача утриманої заробітної плати, недоплаченої компенсації за дні невикористаної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відтак, розгляд вимоги про встановлення факту виконання трудових обов`язків у певний період є спором про право, яке не визнається відповідачем та у зв`язку із чим позивач недоотримав грошові кошти. Оскільки трудові відносини між позивачем та відповідачем припинені, то інакше як у судовий спосіб вирішити спір неможливо.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги, просила суд скасувати ухвалу, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В судове засідання представник відповідача не з`явився, будучи повідомленим про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за його відсутності відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України за позовною вимогою про встановлення факту виконання позивачем трудових обов`язків у ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» на посаді провідного адміністратора відділу голосового зв`язку Департаменту інфраструктурних систем Дирекції інформаційних технологій протягом періоду з 21 лютого 2024 року по 17 жовтня 2024 року та зарахування цього періоду до часу фактичної роботи, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення зазначеного факту входить до предмету доказування у справі №758/824/25 і що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного процесу для створення преюдиційного рішення для звільнення від доказування в іншій справі, що не відповідає завданню цивільного судочинства. Тому відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені з порушенням норм процесуального права.

Згідно з частинами першою і другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Однією із засад цивільного судочинства є принцип диспозитивності, що передбачає, з-поміж іншого, право учасника справи розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (пункт 5 частини третьої статті 2, стаття 13 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суддя відмовляє у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як встановлено зі змісту апеляційної скарги та підтверджується даними Єдиного державного реєстру судових рішень, Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» звернулось до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів на суму 234 591,26 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем без достатніх правових підстав було перераховано відповідачу ОСОБА_1 виплати, як працівнику позивача, що призваний на військову службу, хоча останній не був прийнятий до лав Збройних сил України.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 17 січня 2025 року було відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд в загальному позовному провадженні та призначено підготовче засідання.

29 січня 2025 року до суду від відповідача ОСОБА_1 надійшов зустрічний позов до ПрАТ НЕК «Укренерго» про встановлення факту виконання трудових обов`язків, зарахування часу фактичної роботи та стягнення коштів.

Відповідач у зустрічному позові просив суд:

1) встановити факт виконання відповідачем трудових обов`язків у позивача за період з 21.02.2024 по 17.10.2024 та зарахувати цей період до часу фактичної роботи;

2) стягнути з позивача на користь відповідача безпідставно утриману заробітну плату у розмірі 90 741,02 грн.;

3) стягнути з позивача на користь відповідача компенсацію за 16 днів невикористаної річної основної відпустки у розмірі 22 422,72 грн.;

4) стягнути з позивача на користь відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що станом на 28.01.2025 року становить 123 394,46 грн урахуванням збільшення станом на день ухвалення рішення по справі.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що ПрАТ НЕК «Укренерго» має сплатити ОСОБА_1 заробітну плату за виконані трудові обов`язки.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 30 січня 2025 року у справі № 758/824/25 зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» про стягнення безпідставно набутих коштів - визнано неподаною та повернуто її разом з доданими до неї матеріалами.

Вказана ухвала мотивована тим, що задоволення первісного позову не виключатиме задоволення зустрічного позову, та навпаки. Крім цього, відповідно до ч. 4 ст. 188 ЦПК України, не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом. Так, відповідач у зустрічному позові поруч з позовними вимогами про стягнення коштів просить встановити юридичний факт. Отже, у зустрічному позові об`єднано вимоги, які підлягають розгляду у позовному провадженні та окремому провадженні.

У зв`язку з поверненням зустрічної позовної заяви ухвалою суду від 30 січня 2025 року ОСОБА_1 03 лютого 2025 року звернувся до суду в загальному порядку з даним позовом до відповідача ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» та просив:

- встановити факт виконання ОСОБА_1 трудових обов`язків у Приватному акціонерному товаристві «Національна енергетична компанія «Укренерго» на посаді провідного адміністратора відділу голосового зв`язку Департаменту інфраструктурних систем Дирекції інформаційних технологій у період з 21.02.2024 року по 17.10.2024 року та зарахувати цей період до часу фактичної роботи;

- стягнути з ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що станом на 28.01.2025 року становить 123 394,46 грн. з урахуванням збільшення станом на день ухвалення рішення по справі;

- стягнути з ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» на користь ОСОБА_1 безпідставно утриману заробітну плату у розмірі 90 741,02 грн.;

- стягнути з ПрАТ «Національна енергетична компанія «Укренерго» на користь ОСОБА_1 компенсацію за 16 днів невикористаної щорічної основної відпустки у розмірі 22 422,72 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.02.2024 року наказом відповідача № 359-к/01 позивача було увільнено від роботи на підставі повістки на відправку з 21.02.2024 року до фактичного звільнення з військової служби. Однак у подальшому на військову службу ОСОБА_1 призваний не був, 14.03.2024 року позивача було заброньовано на період мобілізації на підставі наказу Мінекономіки №6696.

17.10.2024 року ПрАТ «НЕК «Укренерго» було скасовано наказ про увільнення, а наказом від 27.11.2024 року позивача звільнено з роботи за власним бажанням.

Позивач стверджує, що у період увільнення він виконував трудові обов`язки згідно визначеного йому дистанційного режиму роботи. Однак, 29.10.2024 року ПрАТ НЕК «Укренерго» надіслав ОСОБА_1 листа з вимогою повернути кошти, виплачені за період увільнення, у розмірі 325 332 грн. 28 коп., у зв`язку з чим у подальшому незаконно утримав з позивача заробітну плату у розмірі 90 741 грн. 02 коп.

З викладеного вбачається, що позивач як заявляє позовні вимоги про встановлення факту виконання відповідачем трудових обов`язків, так і обставинами про фактичне виконання позивачем трудових обов`язків протягом періоду з 21 лютого 2024 року по 17 жовтня 2024 року позивач обґрунтовує позовні вимоги про стягнення безпідставно утриманої заробітної плати в розмірі 90 741,02 грн. і компенсації за 16 днів невикористаної відпустки в розмірі 22 422,72 грн.

За правовим висновком Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 липня 2021 року у справі №161/2823/19, звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме вимоги підлягають задоволенню для відновлення порушеного права та спосіб захисту прав. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що в даному випадку відмова у відкритті провадження за позовною вимогою про встановлення факту виконання трудових обов`язків є втручанням у право позивача на самостійне визначення змісту позовних вимог, які, на його думку, можуть слугувати ефективними способами захисту його порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод та інтересів, що порушує одну з основних засад цивільного судочинства - принципу диспозитивності.

Відповідно до ч. 5 ст. 186 ЦПК України, відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Разом з тим, відмовляючи у відкритті провадження з тих підстав, що позовна вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суд першої інстанції не зазначив, у якому судочинстві має бути вирішено зазначену вимогу.

Проте, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що вищезазначена позовна вимога не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, відмовивши таким чином у відкритті провадження за пунктом 1 частини першої статті 186 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Зміст позовної заяви вказує на те, що між сторонами виник спір у сфері трудових відносин, який відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України належить вирішувати саме за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 487/1536/23, у справах позовного провадження встановлення факту трудових відносин, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

При цьому колегія суддів бере до уваги доводи позивача про те, що, вирішуючи питання про прийняття до розгляду позовної вимоги про встановлення факту виконання трудових обов`язків як у справі №758/824/25, так і в цій справі, Подільський районний суд м. Києва навів взаємовиключні підстави для її нерозгляду по суті, спершу повернувши зустрічний позов (у справі №758/824/25), а згодом - відмовивши у відкритті провадження за цією ж позовною вимогою, але вже в рамках цієї справи, що поставило позивача у невизначеність, через яку він був позбавлений можливості реалізувати право на звернення до суду за захистом своїх прав.

Висновки суду першої інстанції про те, що встановлення факту виконання трудових обов`язків входить у предмет доказування у іншій цивільній справі № 758/824/25 про стягнення з ОСОБА_1 безпідставно отриманих коштів, на думку колегії суддів, не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у даній справі з підстав, визначених п.1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, адже у даній позовній заяві зазначеними обставинами ( щодо фактичного виконання трудових обов`язків) позивач також обґрунтовує позовні вимоги про стягнення незаконно утриманої заробітної плати та стягнення компенсації за невикористану відпустку.

Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 381/3966/19 « цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.»

З викладеного слідує, що висновок про ефективність чи неефективність обраного позивачем способу захисту порушеного права суд може зробити лише при розгляді справи по суті, а не на стадії відкриття провадження.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у відкритті провадження за позовною вимогою про встановлення факту виконання позивачем трудових обов`язків на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України колегія суддів вважає безпідставними, а доводи апеляційної скарги - обґрунтованими.

Відповідно до частини четвертої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскаржувана ухвала перешкоджає подальшому розгляду позовної заяви ОСОБА_1 , що відповідно до статті 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 379, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити.

Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 13 лютого 2025 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.