Справа № 452/4704/24
Провадження № 2/452/240/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" жовтня 2025 р. м. Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючої судді Бікезіної О.В.,

з участю секретаря судового засідання Кухар О.П.,

представника позивачки адвоката Цап А.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відекоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

Представник ОСОБА_1 адвокат Рабінович М.П. 27 грудня 2024 року звернувся до Самбірського міськрайонного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідачки на користь позивачки 165854,00 доларів США, що за офіційним курсом становить 6922745,96 грн. за договором позики та понесені судові витрати. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 18 липня 2015 року був укладений договір позички, за яким позивачка передала відповідачці грошові кошти в сумі 19400 доларів США на невизначений строк із сплатою кожного місяця відсотків за користування позиковими коштами в сумі 7% від суми позики, що становить 1358 доларів США щомісячно. В порушення умов договору ОСОБА_2 сплатила позивачці 7000 доларів США за користування позиковими коштами, про що позивачкою були складені відповідні розписки. 10 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з письмовою вимогою про повернення позики, яку скеровано цінним листом на адресу відповідачки, але 26 вересня 2024 року поштове відправлення повернуто відправнику за закінченням строку зберігання. Оскільки зобов`язання за договором позики не виконано, просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачки суму боргу, що складається з 19400 доларів США основна заборгованість, 146454 доларів США відсотки за користування коштами (а.с.1-4).

Ухвалою судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 09 січня 2025 року позовну заяву залишено без руху (а.с.22).

21 січня 2025 року позивачкою усунені недоліки позовної заяви (сплачений судовий збір) (а.с.25-26).

Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 1055229 від 22.01.2025 року ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.27).

Ухвалою судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 січня 2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду за правилами загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження; відповідачці запропоновано надати відзив на позовну заяву (а.с. 28).

26 лютого 2025 року від представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Шали Р.М. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому стороною відповідачки не заперечується отримання 18 липня 2015 року грошових коштів в сумі 19400 доларів США на невизначений строк із сплатою кожного місяця відсотків за користування позиковими коштами в сумі 7% від суми позики. Разом з тим, оскільки строк повернення позики розпискою не був встановлений, представник вважає, що право вимоги повернення наданої позики виникло з наступного дня після складання розписки, відтак, позивачка могла звернутися до суду з позовом, з урахуванням пільгового строку для виконання боржником вимоги кредитора про повернення позики, 20 серпня 2018 року. Позивачка звернулася до суду 27 грудня 2025 року, отже позовну давність позивачкою пропущено. З урахуванням зазначеного, відповідачкою заявлено про пропуск позивачкою позовної давності та застосування наслідків спливу шляхом відмови у задоволенні позову (а.с.32-34).

24 березня 2025 року представником позивачки адвокатом Цап А.Р. надано відповідь на відзив, в якій зазначено, що доводи відповідачки не заслуговують на увагу та суперечать приписам частин 1, 2 статті 1049 ЦК України. Вважають, що перебіг строку позовної давності в даному випадку розпочався не з дати укладення договору позики, як стверджує сторона відповідача, а з дати невиконання пред`явленої позикодавцем вимоги про повернення позики, а саме з 11 жовтня 2024 року. Отже позов пред`явлений у межах строків позовної давності (а.с.60-69).

Ухвалою суду від 12 червня 2025 року закрито підготовче провадження у справ, справу призначено до судового розгляду (а.с.93).

15 вересня 2025 року через систему «Електронний суд» представник позивачки адвокат Цап А.Р. подала заяву про зменьшення розміру позовних вимог, в якій просить поновити строк для подання даної заяви; ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачки суму боргу, що складається з 19400 доларів США основна заборгованість, 41888 доларів США відсотки за користування коштами за період з 17.12.2021 року по 17.12.2024 року з урахуванням сплачених відповідачкою 7000 доларів США, загалом 61288 доларів США, що за офіційним курсом становить 2574096 грн. та понесені судові витрати. (а.с.116-125).

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Шала Р.М. 24 вересня 2025 року через систему «Електронний суд» подав заперечення на заяву про зменшення позовних вимог в якій просив відмовити у задоволенні заяви про зменьшення розміру позовних вимог, наполягав на застосуванні позовної давності до заявлених позовних вимог, у зв`язку з відсутністю поважних причин через які позивачка позбавлена була можливості своєчасно звернутися до суду з заявою про зменшення розміру позовних вимог (а.с.128-129).

Ухвалою суду від 25 вересня 2025 року у поновленні строку на подання заяви та прийнятті заяви про зменшення позовних вимог представнику позивачки адвокату Цап А.Р. відмовлено.

Належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася.

Представник позивачки адвокат Цап А.І. в судовому засіданні, просила розгляд справи провести без участі позивачки, позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог підтримала, просила такі задовольнити. Також зробила відповідну заяву щодо подпння стороною позивача доказів на підтвердження понесених судових витрат в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Шала Р.М. у судове засідання не з`явився, про поважні причини неприбуття суд не повідомили.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Також, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавиться провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

За вказаних обставин, враховуючи наявність письмових заяв по суті справи від сторони відповідачки, суд здійснив розгляд справи без участі відповідачка ОСОБА_2 та її представника адвоката Шали Р.М.

Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За положеннями ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На обґрунтування позовних вимог позивачкою надана суду оригінальна розписка від 18 липня 2015 року такого змісту: «Дана мною, ОСОБА_2 , в тому, що я позичила у ОСОБА_1 19400 доларів США (дев`ятнадцать тисяч 400 доларів США) під 7% місячних. Підпис, дата» (а.с.111).

Також вказаною розпискою передбачено, що ОСОБА_3 зобов`язується повернути борг в сумі 19400 доларів США в разі не повернення боргу ОСОБА_2 (а.с.111). Проте з вимогами до ОСОБА_3 позивачка в даній справі не зверталася.

Отже, як встановлено судом між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 18 липня 2015 року був укладений договір позички, за яким позивачка передала, а відповідачка прийняла грошові кошти в сумі 19400 доларів США (а.с.111).

Відповідачка не оспорювала факту написання нею розписки і не доводила її безгрошовості, визнала факт отримання грошей від позивачки.

10 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з письмовою вимогою про повернення позики, яку скеровано цінним листом, з описом вкладення, на адресу відповідачки: АДРЕСА_1 (а.с.14-16), дана адреса відповідає зареєстрованому місту проживанню відповідачки (а.с.27); 26 вересня 2024 року поштове відправлення повернуто відправнику за закінченням строку зберігання (а.с.14-17).

На момент звернення до суду з позовом (27 грудня 2024 року) відповідачкою ОСОБА_2 боргове зобов`язання не виконане.

Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором позики та процентів за користування грошовими коштами.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 464/3790/16-ц зроблено такі висновки: «За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця), згідно зі статтею 545 ЦК України, свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

У постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 752/13757/16-ц, від 12 листопада 2020 року у справі № 154/3443/18 також зроблено висновки про те, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, доводить те, що боргове зобов`язання не виконане.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Як встановлено судом відповідачка ОСОБА_2 взяла у позивачки ОСОБА_1 грошові кошти у борг, про що надала власноруч написану 18 липня 2015 року розписку. Наявність оригіналу боргової розписки у позивачки свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Згідно з частинами першою, третьою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі

№ 723/304/16-ц зроблено висновки про те, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

У справі, що розглядається та у спірному договорі позики від 18 липня 2015 року зобов`язання виражене у валюті - доларах США, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався. Отже, вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 19400 доларів США за офіційним курсом НБУ не вбачається.

Приписами частини 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як встановлено судом у розписці від 18 липня 2015 року не зазначено строк повернення боргу, тому суд дійшов висновку, що борг має бути повернутий у порядку та строки, що встановлено частиною першою статті 1049 ЦК України, тобто протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це.

Аналогічні правові позиції викладені в постановах ВС від 08 грудня 2020 року у справі № 499/144/17, від 30.08.2022 року у справі № 361/8807/18.

Відповідна вимога про повернення боргу направлена позивачкою 10 вересня 2024 року, про що свідчить поштове відправлення за зареєстрованою адресою відповідачки. Разом з тим, у визначений строк борг не було повернуто.

Щодо перебігу строку позовної давності суд зазначає наступне.

За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

А відтак, початок перебігу позовної давності щодо повернення основної суми позики розпочався не з дати укладення договору позики, як стверджує позичальник, а з дати невиконання пред`явленої позикодавцем вимоги про повернення позики від 10 вересня 2024 року, у зв`язку із чим поданий ОСОБА_1 позов у грудні 2024 року є таким, що пред`явлений у межах строків позовної давності.

Оскільки доказів повернення суми боргу відповідачкою не надано, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення позики в сумі 19400 доларів США підлягають до задоволення, зазначена сума боргу підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки.

Що стосується стягнення процентів, суд зазначає наступне.

Згідно частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010).

Укладаючи та підписуючи договір позики, відповідачка ОСОБА_2 погодилася із усіма його умовами, в тому числі, із умовою, яка передбачає сплату процентів за користування позикою. Умова договору позики від 18 липня 2015 року про встановлення 7% в місяць за користування позикою недійсною не визнавалася, позикодавець у відповідності до вимог ст. 1048 ЦК України має право на нарахування процентів.

Позивачка просила стягнути з відповідачки проценти за користування грошовими коштами в сумі 146454 доларів США за період з 18 липня 2015 року по 17 грудня 2024 року з урахуванням сплачених відповідачкою 7000 доларів США. Втім, суд зазначає, що жодних доказів на підтвердження сплати ОСОБА_2 7000 доларів США позивачці суду не надано, більш того, у заяві від 24 вересня 2025 року представник відповідачки адвокат Шала Р.М. спростовує ці обставини.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

В даному випадку, оскільки з відповідачки підлягає стягненню заборгованість саме в іноземній валюті, що передбачає і нарахування процентів саме з 19400 доларів США.

Правова природа процентів така, що враховуючи положення частини першої статті 261, частини першої статті 1048 ЦК України, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу по процентах починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку зі сплати чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу (Постанова ВС від 19 квітня 2023 року у справі №755/7216/21).

В постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) Велика Палата Верховного Суду наголосила, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Враховуючи, що позов подано за допомогою засобів поштового зв`язку 20 грудня 2024 року (а.с. 20) стягненню з відповідачки в судовому порядку підлягають нараховані проценти за період з 20 грудня 2021 року по 10 вересня 2024 року (дату пред`явлення до позичальника вимоги).

Таким чином, сума процентів за користування позикою складає 44814 доларів США (19400 доларів США х 7% х 33 місяців = 44814 доларів США).

Разом з тим, диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Відповідно, право особи звернутися до суду з самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог.

Оскільки позивачка просила стягнути з відповідачки проценти з урахуванням сплачених відповідачкою 7000 доларів США, за таких обставин, враховуючи, що суд не може вийти за межі позовних вимог, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення процентів підлягають задоволенню частково, а саме стягненню з відповідачки підлягає 37817 доларів США (44814 7000 = 37817).

За загальним правилом (ч. 1 ст. 13 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, при цьому кожна сторона відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Подавши свої докази, позивачка реалізувала своє право на доказування і одночасно виконала обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачка ОСОБА_2 скористалася своїм правом щодо спростування позовних вимог, наполягала на застосуванні позовної давності до заявлених позовних вимог. Разом з тим, відповідачка не спростувала наданий позивачкою розрахунок процентів, як того вимагають положення цивільно-процесуального законодавства щодо доказування.

Встановивши справжню природу правовідносин сторін, якими підтверджено правовідносини позики та факт передання позивачкою відповідачці коштів у розмірі 19400 доларів США, з огляду на порушення відповідачкою зобов`язання щодо повернення позики, та сплати процентів за користування коштами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, підлягає стягненю з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 57217 доларів США (19400+37817=57217).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

Частина 1 ст. 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 вказаної статті Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Позивачем ОСОБА_1 при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий збір в розмірі 15140,00 грн., що підтверджується відповідною квитанцією від 20.01.2025 року (а.с.25).

Враховуючи, що заявлені позовні вимоги задоволені частково (34,5%), з відповідачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 5223,30 грн. (15140 грн. х 34,5%=5223,30 грн.)

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Під час судових дебатів представником позивачки адвокатом Цап А.Р. зроблена заява щодо подання стороною позивача доказів на підтвердження понесених судових витрат в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 5, 10, 12, 13, 76, 81, 141, 259, 263, 264, 265, 280-282 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 57217 (п`ятдесят сім тисяч двісті сімнадцять) доларів США, з яких 19400 (дев`ятнадцять тисяч чотириста) доларів США сума боргу, 37817 (тридцять сім тисяч вісімсот сімнадцять) доларів США проценти за користування позикою.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 5223,30 грн. (п`ять тисяч двісті двадцять три грн. тридцять коп.).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою:

АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою:

АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Повний текст рішення суду складено 06 жовтня 2025 року.

Суддя