ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6891/25 Справа № 205/6440/25 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Сахарові Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 30 квітня 2025 року у складі судді Приходченко О.С.

у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаною заявою посилаючись на те, що з 15 грудня 2017 року по 25 листопада 2025 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . Від шлюбу мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якої на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 04 грудня 2024 року визначено разом з нею.

Зазначає, що протягом подружнього життя з боку ОСОБА_1 відбувалося систематичне домашнє насильство психологічного, економічного та фізичного характеру.

04 квітня 2022 року ОСОБА_1 наніс тілесні ушкодження, за фактом нанесення тілесних ушкоджень вона зверталася до правоохоронних органів, внаслідок було відкрито кримінальне провадження № 0000258.

11 травня 2022 року ОСОБА_1 змінив замки на дверях квартири та перешкоджав їй у доступі до житла, та після припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу, продовжує вчиняти над нею насильство психологічного характеру.

25 березня 2025 року ОСОБА_1 , перебуваючи на її робочому місці у відділенні банку, у присутності колег та малолітньої дочки, погрожував їй фізичною розправою та поширював неправдиву інформацію, яка завдає шкоду її честі та гідності.

31 березня 2025 року стосовно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 173-2 КУпАП, терміновим заборонним приписом серії АА № 569079 від 31 березня 2025 року йому було заборонено терміном 3 дні у будь-який спосіб контактувати із нею.

Посилаючись на викладене, просила видати обмежувальний припис строком на 6 місяців, яким заборонити ОСОБА_1 наближатися на 100 метрів до місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , наближатися на відстань 100 метрів до місця роботи за адресою: АДРЕСА_2 , заборонити вести листування, телефонні переговори або у будь-який спосіб спілкуватися з нею особисто, чи через третіх осіб.

Рішенням Новокодацького районного суду міста Дніпра від 30 квітня 2025 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково.

Видано обмежувальний припис ОСОБА_1 строком на 6 місяців, яким визначено заходи тимчасового обмеження його прав, та покладено на нього обов`язки, а саме: заборонено ОСОБА_1 , наближатися на 100 метрів до місця проживання (перебування) ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 ; заборонено ОСОБА_1 , вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_2 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. У задоволенні іншої частини відмовлено.

Рішення суду мотивовано наявність підстав для часткового задоволення заяви, оскільки встановивши в діях ОСОБА_1 такі ознаки психологічного насильства як словесні образи, приниження, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, що спричинили емоційну невпевненість і завдали шкоди психічному здоров`ю заявниці, врахувавши, що обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи, з огляду на наявність передбачених законом ризиків, наявні підстави для застосування до останнього тимчасові обмеження його прав шляхом заборони останньому наближатися на 100 метрів до місця проживання (перебування) заявника та вести листування, телефонні переговори із заявницею, контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішенням про відмову у задоволенні заяви.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції невірно встановлено обставини справи, що мають значення для справи, що призвело до необґрунтованого висновку суду про часткове задоволення заяви. Вказує, що суд першої інстанції дійшов передчасного та необґрунтованого висновку про наявність підстав для видачі обмежувального припису, оскільки заявником не було надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б беззаперечно свідчили про систематичний характер домашнього насильства з боку скаржника та про існування реальних, а не гіпотетичних ризиків його продовження. Окрім того, вказує, що суд першої інстанції видаючи обмежувальний припис у такому вигляді, фактично втрутився у сферу батьківських прав та обов`язків, не врахувавши відсутність доказів насильства скаржника саме щодо дитини, що є грубим порушенням його прав та інтересів дитини, яка має право на рівноцінне спілкування з обома батьками, тому наявні підстави для скасування оскаржуваного рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Судом встановлено, що 15 грудня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, від якого мають малолітню дочку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 вересня 2022 року рішення визнано нечинним, провадження у справі закрито.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2024 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 грудня 2024 року місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , 2018 року народження, визначено з матір`ю, ОСОБА_2 .

Терміновим заборонним приписом від 31 березня 2025 року ОСОБА_1 заборонено протягом 3 діб спілкуватися у будь-який спосіб з ОСОБА_2 .

Основним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини видачі обмежувального припису, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника як встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Судове рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (частина третя статті 26 Закону).

Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті 1 Закону).

Оскільки справа за заявою про видачу обмежувального припису розглядається на підставі відповідних норм ЦПК України, обставини щодо домашнього насильства мають бути доведені належними та допустимими доказами, та, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні на підставі оцінки наданих суду належних та допустимих доказів. На таких же засадах суд дає оцінку ризикам.

Відповідно до правил статті 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

У пункті 9 частини першої статті 1 вказаного Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких - колишнє подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (частини четвертої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Судом встановлено, що конфлікти між учасниками даної справи мають тривалий характер, мають ознаки психологічного (образи, погрози, висловлювання нецензурними словами, залякування, тощо) тиску, і є такими, що порушують психологічну недоторканість людини.

При цьому слід звернути увагу на те, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом.

Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для звернення до суду, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалене рішення суду відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення заяви, оскільки встановивши в діях ОСОБА_1 такі ознаки психологічного насильства як словесні образи, приниження, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, що спричинили емоційну невпевненість і завдали шкоди психічному здоров`ю заявниці, врахувавши, що обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків, наявні підстави для застосування до останнього тимчасові обмеження його прав.

Аргументи апеляційної скарги щодо безпідставного притягнення до відповідальності всупереч правовій природі такого механізму як обмежувальний припис, колегія суддів вважає не обгрунтованимими, оскільки судом встановлені в діях останнього такі ознаки психологічного насильства як словесні образи, приниження, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, що спричинили емоційну невпевненість і завдали шкоди психічному здоров`ю заявниці, а тому наявні правові підстави для застосування до останнього тимчасові обмеження його прав.

У постанові Верховного Суду від 13 липня 2020 року у справі № 753/10840/19 (провадження №61-22727св19) зроблено висновок про те, що видача обмежувального припису є обов`язковою в разі доказово обґрунтованого постійного використання у безпосередньому спілкуванні або переписці з колишнім чоловіком/дружиною та дітьми погроз, у тому числі фізичною розправою, вживанням щодо них ненормативної лексики, образ та приниження, які кваліфікуються як домашнє насильство у формі психологічного насильства.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов передчасного та необґрунтованого висновку про наявність підстав для видачі обмежувального припису, оскільки заявником не було надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б беззаперечно свідчили про систематичний характер домашнього насильства з боку скаржника та про існування реальних, а не гіпотетичних ризиків його продовження, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи, а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених законом.

Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції видаючи обмежувальний припис у такому вигляді, фактично втрутився у сферу батьківських прав та обов`язків, не врахувавши відсутності доказів насильства скаржника саме щодо дитини, що є грубим порушенням його прав та інтересів дитини, яка має право на рівноцінне спілкування з обома батьками, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки при вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінив пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Вказане узгоджується із правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22 (провадження № 61-8702св22).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань апеляційна скарга не містить.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункт 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 30 квітня 2025 року -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 01 жовтня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 09 жовтня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна