Справа № 523/8051/24
Провадження №2/523/3617/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"16" вересня 2025 р. м.Одеса
Пересипський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Аліної С.С.
при секретарі - Томілко М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування в особі Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -
До Пересипського районного суду м.Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовом в якому посилаючись на п.2 ч.1 ст.164 СК України просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно її дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей.
Представник позивача обгрунтовує позовні вимоги тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 11.02.1995р. зареєстрований шлюб відповідно до свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 , яке видане відділом реєстрації актів цивільного стану виконкому Суворовської райради народних депутатів м.Одеси про що зроблений актовий запис №105. Від шлюбу є діти: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час спільного життя, з`ясувалося, що позивач з відповідачкою мають різні погляди на життя та шлюб, проявилась різність їх характерів. Між позивачем та відповідачкою погіршилися стосунки. З 24 лютого 2024 року, через збройну агресію Російської Федерації та початку повномасштабного вторгнення, позивач з перших днів пішов добровольцем захищати України від російської навали. Позивач почав проживати окремо від відповідачки та дітей, виконував бойові завдання, отримав поранення, а згодом отримав статус учасника бойових дій. Позивач постійно перебував на службі, через що, з відповідачкою виникли непорозуміння, які призвели до того, що у сторін припинились подружні стосунки, вони перестали спілкуватись, піклуватись один про одного, вони перестали спільно вести господарство з 25 лютого 2022 року, кожний почав жити своїм життям.
На теперішній час до Пересипського районного суду м. Одеси подано позовну заяву про розірвання шлюбу. 05 травня 2024 року, відповідачка покинула їх, залишила заяву про згоду в Позбавленні батьківських прав та лист, в якому зазначила про бажання жити іншим життям, зазначила про інші стосунки. Відповідачка не спілкується з дітьми, не забезпечує їм харчування, лікування, матеріального забезпечення, придбання одягу, засобів гігієни та інших товарів. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.
Ухвалою Пересипського районного суду м.Одеси від 22.05.2024р. відкрито загальне провадження у справі та призначений підготовче судове засідання на 11.09.2024 року на 10 годин.
Ухвалою Пересипського районного суду м.Одеси від 30.10.2024 року закрито підготовче судове засідання та призначений розгляд справи за участю сторін на 28.01.2025 року на 11 годин.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином, до суду надійшла від представника позивача - адвоката Тищенка С.Ю. надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності ОСОБА_1 .
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена судом належним чином. В матеріалах справи наявна заява відповідачки ОСОБА_2 , яка засвічена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Котова О.В., зареєстровано в реєстрі за №108, про те, що ОСОБА_2 не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо її дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також, ОСОБА_2 не заперечує та надає згоду на призначення опікуном ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , їх батька - ОСОБА_1 .. Майнових та інших претензій не має. З позовними вимогами ознайомлена і згодна, просить суд розглянути справу без її присутності, з рішенням суду згодна (а.с.19).
Представник органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином, про причини не явки суду не повідомив.Надали до суду письмову заяву про розгляд справи у відсутність представника. 01.10.2024р. на адресу суду надійшов письмовий висновок Органу опіки та піклування - Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , який міститься в матеріалах справи ( арк.сп.44-46).
У зв`язку з викладеним, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, які повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280-281 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування в особі Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав, про стягнення аліментів є частково обґрунтованим, є частково доказаним, тому підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 11.02.1995р. зареєстрований шлюб, відповідно до свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 , яке видано відділом реєстрації актів цивільного стану виконкому Суворовської райради народних депутатів м.Одеси, про що зроблений актовий запис №105. (а.с.12).
Під час шлюбу у сторін народились діти: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 (а.с.14) та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 (а.с.16).
Із матеріалів справи вбачається письмова заява відповідачки ОСОБА_2 , яка засвічена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Котова О.В., зареєстровано в реєстрі за №108, про те, що ОСОБА_2 не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо її дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також, ОСОБА_2 не заперечує та надає згоду на призначення опікуном ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , їх батька - ОСОБА_1 .. Майнових та інших претензій не має. З позовними вимогами ознайомлена і згодна, просить суд розглянути справу без її присутності, з рішенням суду згодна ( арк.сп.19).
Відповідно до висновку органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради №01-05-8/863вх від 30.09.2024 року, на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради (протокол засідання від 26.08.2024 № 17), керуючись ст. 164 Сімейного Кодексу України, постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», орган опіки та піклування - Пересипська районна адміністрація Одеської міської ради вважає доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно її малолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (арк.сп. 44-46).
В матеріалах справи містяться письмові заяви від ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про те, що мати дітей участі у вихованні дітей, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , не приймає, разом з дітьми не проживає, вихованням займається батько ОСОБА_1 який є військовим ( арк.сп.48-50).
Відповідно до письмової довідки від 18.08.2024 року № 133 старший сержант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі по мобілізації у військовій частині НОМЕР_4 з 12.03.2022 року по теперішній час ( арк.сп.60).
Відповідно до письмової довідки від 15.08.2024 року , яка видана Одеським ліцеєм №24, що ОСОБА_4 навчається в 2-Б класі Одеського ліцею, та ОСОБА_3 навчалася в 2023 -2-24 р. в 11-му класі в Одеському ліцеї №24 ( арк.сп.62).
Частиною першою статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
За частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.
Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою, десятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Частинами першою-четвертою статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину.
Згідно із пунктом 1 статті 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитиниє предметом їх основного піклування.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Пунктами 1, 3 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави- учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
За частинами другою, третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), в тому числі й на рівне виховання батьками.
Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
На підставі тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України можна зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
З огляду на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і за наявності вини у діях батьків.
Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»).
Тобто в такому випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції про захист прав людиниі основоположних свободі є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке, у свою чергу, не є абсолютним.
Ураховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд, з однієї сторони, має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З іншої сторони, обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції).
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.
Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України»).
Разом із тим, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
Отже, при вирішені питання про позбавлення батьківських прав на перше місце слід ставити якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для постановления рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
З огляду на встановлені судом обставини під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено умисне невиконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків щодо малолітніх дітей, які проживають разом з батьком, нехтування нею своїми обов`язками, наявність у неї винної поведінки. З цього приводу позивачем не надані належні та допустимі докази. Обґрунтованість позовної заяви фактично зводиться до визнання ОСОБА_2 позовних вимог, у прийнятті яких судом було відмовлено. При цьому суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, провадження № 61-2251св22).
Під час розгляду справи позивач не довів та судом не встановлено, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав призведе до якнайкращих інтересів дітей.
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Суд не погоджується та відхиляє наданий суду висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, з огляду на те, що такий є невмотивованим, не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, ґрунтується виключно на заяві (записці) останньої, якою вона повідомила позивача що йде з дому, яка в силу частини третьої статті 155 СК України є неправозгідною та така, що суперечить моральним засадам суспільства.
При таких обставинах суд дійшов висновку про відсутність підстав застосовувати до відповідачки ОСОБА_2 такий крайній захід впливу, як позбавлення її батьківських прав.
Наряду з цим відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст.13 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, ч.ч. 7, 8 ст.7СКУкраїни при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.
Відповідно до ст. 27 Конвенції держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування в особі Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав, про стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню .
На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 12,13,76,141,259, 263-265,268 ЦПК України,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування в особі Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав, про стягнення аліментів - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_6 АДРЕСА_1 ) аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини усіх видів доходу, але не менше ніж 50% прожитого мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно починаючи з 13.05.2024р. та до повноліття дитини тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_6 АДРЕСА_1 ) аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини усіх видів доходу, але не менше ніж 50% прожитого мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно починаючи з 13.05.2024р. та до повноліття дитини тобто до ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.
В іншій частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав - відмовити повністю.
Копію заочного рішення направити сторонам по справі.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено та підписано 26.09.2025 року.

Суддя: Аліна С.С.