Справа № 201/3420/25
Провадження № 2/201/2503/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

09 жовтня 2025 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра у складі головуючого судді Наумової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г.,

за участю відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Наталія Валентинівна) про витребування нерухомого майна з чужого володіння,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

20.03.2025 ОСОБА_2 через представника адвоката Мельник Г.В. звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 (третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В.) про витребування нерухомого майна з чужого володіння.

В обґрунтування позову вказав, що 29.07.2019 між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В., зареєстрований у реєстрі за № 7665.

Позивач зареєстрував право власності на квартиру, про що свідчить додана до цього позову копія Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер довідки 328682510.

На початку 2022року позивач поїхав до Великобританії, до цього часу знаходиться там. Скориставшись відсутністю позивача в Україні, точно знаючи, що його немає в Україні, 03.05.2023 ОСОБА_3 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування від 29.07.2019 недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2023 у справі № 201/5081/23 позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 (третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетілова О.В.) про визнання договору дарування недійсним задоволено.

У вересні 2024року позивач випадково дізнався про це рішення та про те, що його квартира за адресою: АДРЕСА_2 , 03.05.2024 (через 6 місяців після рішення) продана ОСОБА_1 .

Повивач оскаржив рішення оскаржене. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.02.2025 рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2023 скасовано.

Оскільки ОСОБА_3 03.05.2024, не маючи на те право, відчужила квартиру відповідачці, позивач позбавлений можливості вільно користуватися та розпоряджатися своєю квартирою, яка була йому подарована ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 29.07.2019. Вказане нерухоме майно ( квартира) вибуло з володіння позивача поза його волею, відчуження здійснене особою, яка не мала на те право.

На підставі викладеного, просив витребувати з чужого володіння ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка складається в цілому з двох кімнат загальною площею 56,3 кв.м., жила площа квартири 30,3 кв.м.

Заяви учасників процесу по суті справи.

Відповідачка правом на надання відзиву не скористалася.

Третя особа правом на надання пояснень не скористалася.

Рух справи.

Ухвалою судді від 21.03.2025 відкрите провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження та з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 74).

Ухвалою судді від 21.03.2025 за заявою позивача забезпечено позов шляхом заборони ОСОБА_1 , будь-яким державним реєстраторам та/або будь-яким іншим реєстраторам речових прав на нерухоме майно здійснювати будь-які дії щодо внесення (виключення, припинення) записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, здійснення державної реєстрації прав на нерухоме майно, а також заборонити будь-яким особам вчиняти правочини щодо відчуження, передання в іпотеку, оренду, вносити зміни вже до укладених правочинів, а також вчиняти інші дії, спрямовані на відчуження нерухомого майна, а саме, квартири за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 (а.с. 71 73).

Ухвалою суду від 03.06.2025 витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. копії документів, що стали підставою для посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 03.05.2024р., укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 97 98).

Ухвалою суду від 10.07.2025 витребувано з Міністерства соціальної політики відомості щодо ОСОБА_1 (а.с. 135).

Підготовче засідання у справі закрите 03.09.2025 і справа призначена до судового розгляду по суті (а.с. 144).

Представник позивача адвокатка Мельник Г.В. у судове засідання надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити (а.с. 146 -147).

Відповідачка ОСОБА_1 у судовому засідання проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні.

Інші учасники у судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи буди неодноразово судом повідомлені належним чином.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Встановлено, що 29.07.2019 між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В., зареєстрований у реєстрі за № 7665 (а.с. 18-20).

Позивач вказує, що на початку 2022 року виїхав до Великобританії, де продиває дотепер. Скориставшись його відсутністю, 03.05.2023 ОСОБА_3 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування від 29.07.2019 недійсним.

Так, 03.05.2023 ОСОБА_3 звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 (третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова Ольга Валеріївна) про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що 20.05.2019, перебуваючи у шлюбі ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В.

У зв`язку з віком та за станом здоров`я, позивачка і чоловік потребували й потребують постійного стороннього догляду, тому запропонували онукові ОСОБА_2 довічно доглядати в обмін на квартиру. Тому позивачка за письмовою згодою чоловіка уклала договір дарування квартири. Від моменту укладення договору дарування вважала домовленість виконаною. Але відповідач не виконував домовленості, не піклувався про них, не сплачував комунальні послуги за подаровану квартиру, не купував ліки, продукти, а в січні 2022 року взагалі виїхав на постійне місце проживання до Англії, що унеможливило ним виконання домовленостей. З часу укладення договору й до теперішнього часу позивачка і її чоловік продовжують проживати у вказані квартирі, сплачують за комунальні послуги, тобто фактично не передала квартиру у дар. Позивачка в силу похилого віку стану здоров`я на час укладення оспорюваного договору потребувала стороннього догляді і матеріальній допомоги.

Вважала, що укладаючи оспорюваний договір дарування, помилилась щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем, і таким чином є наявні правові підстави для визнання його недійсним на підставі статті 229 ЦК України. Під час укладення оспорюваного договору її позиція не відповідала внутрішній волі та не була спрямована на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде здійснювати догляд, не відрізняла укладення договору дарування квартири з договором довічного утримання, тобто помилялася щодо правової природи правочину.

На підставі викладеного, просила визнати договір дарування недійсним, визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2023 у справі № 201/5081/23 позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним задоволено. Визнано недійсним договір дарування від 29.07.2019, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою Ольгою Валеріївною, зареєстрований реєстрі за номером 7665.

Відповідач ОСОБА_2 оскаржив рішення в апеляційному порядку. У скарзі, серед іншого, вказував, що позивачка 29.07.2019 року передала обдаровуваному квартиру, він як новий власник вступив у володіння квартирою. Оспорюваний договір був укладений 29.07.2019, з позовом про визнання договору дарування недійсним позивачка звернулася лише 03.05.2023, тобто більше ніж через три роки після укладення договору дарування. Судом першої інстанції не мотивовано поновлення строку на подання позову до суду. Позивачкою не доведено належними і допустимими доказами, що позивачка та її чоловік як на день укладання оспорюваного договору, так і на час розгляду справи в суді першої інстанції потребували стороннього догляду та сторонньої допомоги, що укладаючи оспорюваний договір вона мала на увазі, що укладає саме договір довічного утримання. Не доведено, що за станом здоров`я як на час укладення договору дарування, так і на час розгляду справи в суді першої інстанції позивачка чи її чоловік потребували особливого догляду, сторонньої допомоги. Крім того, позивачка та її чоловік на день укладання оспорюваного договору була власницею іншого нерухомого майна, а спірна квартира не є єдиним для них житлом.

За результатами оскарження відповідачем цього рішення постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.02.2025 рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2023 скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 (третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова Ольга Валеріївна) про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Скасовуючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору дарування вона мала намір укласти інший договір - договір довічного утримання, що вона помилялася стосовно правової природи укладеного нею правочину і така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним.

Укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення, а відтак відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним.

Посилання на те, що спірний договір дарування, укладений ОСОБА_3 в супереч її волі, оскільки вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, а тому договір дарування має ознаки недійсності, є необґрунтованими.

За таких обставин відсутні підстави для визнання спірного договору дарування недійсним. Вказаний договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, а відповідачем зареєстровано право власності на квартиру, отже, у результаті вказаних дій дарувальником було втрачено, а обдаровуваним безоплатно набуто право власності на спірну квартиру. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 756/6516/16-ц (провадження № 61-13359св19).

На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25.10.2023 у справі № 201/5081/23 ОСОБА_3 05.01.2024 зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру (а.с. 109).

03.05.2024 ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В., на підставі якого відчужила ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 105).

2. Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду.

За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно із частиною 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), яка кореспондується із статтею 41 Конституції України, унормовано, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

ЦК України одним зі способів захисту порушених прав передбачено віндикацію.

Так, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикація - це витребування своєї речі не володіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного безпосередньо із власником договору.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Для застосування пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України ключовими аспектами є відсутність волі власника на відчуження майна, добросовісність набувача, а також оплатність при відчуженні спірного майна.

Стаття 388 ЦК України передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі зазначеної норми залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача на підставі зазначеної норми. Волею є детерміноване i мотивоване бажання особи досягти поставленої мети. Сама по собі воля не тягне юридичних наслідків для відповідної особи. Волевиявлення - прояв волі особою зовні, завдяки чому воля стає доступною для сприйняття іншими особами.

Судом встановлено, що спірна квартира вибула з володіння позивача поза його волею і без його відома 03.05.2024. На час відчуження за ОСОБА_3 було зареєстроване право власності на квартиру, але у подальшому 04.02.2025 це право було скасоване судовим рішенням, яке того ж дня набрало законної сили і поновлене, таким чином, право обдарованого ОСОБА_2 на підставі первісного договору дарування від 29.07.2019.

Відтак, ОСОБА_2 має право витребувати спірну квартиру від добросовісного набувача ОСОБА_1 на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, у зв`язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

При цьому, суд ураховує, що закон передбачає право добросовісного набувача на відновлення становища, яке існувало до укладення правочин. У постанові Верховного Суду від 29.05.2024 у справі № 910/5808/20 наведений правовий висновок про те, що розрахунки при витребуванні майна із чужого незаконного володіння, якщо інше не передбачено законом, здійснюються на підставі статті 390 ЦК України, за змістом якої як власник, так і добросовісний набувач залежно від обставин, мають право вимоги на компенсацію відповідних витрат/доходів. За правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 добросовісний (кінцевий) набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбав майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Таку ж вимогу може заявити і проміжний набувач до первинного набувача. Добросовісний набувач набуває право на таке звернення за умови задоволення судом позовних вимог власника про витребування спірного майна.

Розподіл судових витрат.

Щодо судового збору.

На підставі статті 141 ЦПК України у зв`язку із тим, що позов задоволено, з відповідача на користь позивача підлягають відшкодуванню, судові витрати у вигляд сплаченого судового збору в розмірі 15745,60 грн (а.с. 62).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кучмій Наталія Валентинівна) про витребування нерухомого майна з чужого володіння задовольнити.

Витребувати з володіння ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка складається в цілому з двох кімнат загальною площею 56,3 кв.м., жила площа квартири 30,3 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 15745,60 грн.

Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння є підставою для внесення запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстрованого у цьому реєстрі за відповідачем до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст рішення складений 09 жовтня 2025 року.

Суддя О.С. Наумова