справа № 489/4678/25 провадження №2/489/2563/25
РІШЕННЯ

Іменем України

13 жовтня 2025 року м. Миколаїв

Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Коваленка І.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) цивільну справу за позовом Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» (далі ОКП «Миколаївоблтеплоенерго») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення боргу за спожиті послуги теплопостачання

встановив:

У червні 2025 року представник позивача звернулась до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість за надані послуги теплопостачання в сумі 12827,10 грн., 1563,64 грн. суми, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції та 382,02 грн. трьох відсотків річних.

Свої вимоги мотивує тим, що відповідачі є споживачами послуг з централізованого опалення, що надаються до квартири АДРЕСА_1 . Однак, відповідачі оплату за спожиту теплову енергію своєчасно та в повному обсязі не проводили, у результаті чого за період з 01.10.2015 по 31.03.2018 утворилась заборгованість на суму 12827,10 грн. Крім того, за період з 01.11.2015 по 31.04.2018 відповідачам нараховано суму, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції у розмірі 1563,64 грн. та три відсотки річних у розмірі 382,02 грн., що разом з сумою основного боргу становить 14772,76 грн. Відповідачі добровільно погасити заборгованість не бажають, чим завдають позивачу матеріальну шкоду.

Представник ОСОБА_1 надав до суду відзив на позовну заяву в якому заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування вказаної у відзиві позиції зазначено, що у матеріалах позову наявні лише розрахунки заборгованості, відсутні бухгалтерські документи, квитанції/первинні документи та підтвердження факту й обсягів наданих послуг. Що унеможливлює самостійно здійснити та перевірити вірність розрахунків позивачем. Також вказує на відсутність належних первинних документів та доказів фактичного надання послуг у заявленому обсязі, оскільки позивач подає виключно внутрішні розрахунки без квитанцій, актів, відомостей обліку, показань лічильника, підтвердження направлення рахунків/повідомлень споживачу та їх отримання, що не може вважатися належним доказом боргу. Позивач не надав належного договору (індивідуального/колективного), сертифікатів повірки лічильника, відомостей щодо показань і періодів зняття/ передачі показань, методики визначення обсягів споживання у спірний період. Без цих даних неможливо перевірити нарахування, якість і безперервність послуги, а також коректність тарифу. В свою чергу, ненадання рахунків/квитанцій із підтвердженим врученням та актів/відомостей, які фіксують обсяг послуги та її прийняття споживачем, унеможливлює встановлення факту заборгованості. До того ж, позивач просить стягнути заборгованість за період надання послуги з 2015 по 2018 рік включно, що відповідно пропущено строк подання позовної заяви. Інфляційні втрати та 3% річних (якщо заявлені) не можуть нараховуватись без доведеного основного боргу та без належного розрахунку по кожному періоду прострочення із зазначенням дат виникнення прострочення, бази та формули.

За такого просить застосувати наслідки спливу позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за періоди, що виходять за межі трирічного строку, обчисленого окремо для кожного щомісячного зобов`язання, та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача надав до суду відповідь на відзив в якому позовні вимоги підтримав у повному обсязі та вказав, що позивач проводить нарахування виключно на підставі законодавства а наказів, затверджених відповідно до постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Обов`язок сплачувати вартість послуги з централізованого опалення випливає з самого факту користування цією послугою. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги. Щодо строку позовної давності зазначив, що 12.07.2018 Ленінським районним судом міста Миколаєва по справі №489/4061/18 було видано судовий наказ, яким з відповідачів на користь позивача стягнуто борг за спожиті послуги з централізованого опалення, суми інфляції та трьох відсотків річних. Відповідачі звернулись до суду із заявою про скасування зазначеного судового наказу. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 23.08.2022 вищевказаний судовий наказ було скасовано, позивачу було роз`яснено право на повторне звернення до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження. Таким чином, позивач, користуючись своїм правом повторно звернувся до суду з позовною заявою про стягнення боргу за спожиті послуги з централізованого опалення у зв`язку зі скасування судового наказу.

Ухвалою Інгульського районного суду міста Миколаєва від 17.06.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Клопотань від учасників справи про проведення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін відповідно до частини п`ятої статті 279 ЦПК України не надходило.

У відповідності до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва №16.27- від 17.06.2025 за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .

В свою чергу, згідно з наданим позивачем витягом з реєстру територіальної громади м. Миколаєва №6.1102- станом на 01.06.2024 за адресою: АДРЕСА_2 , крім вищевказаних осіб були зареєстровані ОСОБА_8 та ОСОБА_5 .

Згідно із витягом реєстру територіальної громади м. Миколаєва №16.27-50798-2025 від 17.06.2025 ОСОБА_5 з 28.06.2024 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , що також підтверджується витягом з реєстру територіальної громади №2024/007917634 від 04.07.2024.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, інформаційна довідка №431631595 від 17.06.2025, квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить: ОСОБА_3 (1/2 частка), ОСОБА_1 (1/4 частки) та ОСОБА_2 (1/4 частки).

ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» здійснювало постачання теплової енергії до буд. АДРЕСА_4 в опалювальних сезонах 2015-2016, 2016-2017, 2017-2018, що підтверджується копіями нарядів на підключення опалення до будинку на початку опалювальних сезонів.

Зобов`язання по постачанню теплової енергії позивачем були виконані та факт отримання відповідачами теплової енергії сторонами не оспорюється.

Однак, відповідачами оплата послуг за надану теплову енергію своєчасно та в повному обсязі не здійснювалась, у зв`язку з чим утворилась заборгованість.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку за період з 01.10.2015 по 31.03.2018 відповідачам нараховано: 12827,10 грн. - сума боргу за послуги з централізованого опалення; та за період з 01.11.2015 по 31.04.2018 1563,64 грн. - сума, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції; 382,02 грн. - три відсотки річних.

12.07.2018 Ленінським районним судом міста Миколаєва було видано судовий наказ по справі №489/4061/18 згідно якого стягнуто зі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на користь ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» борг за спожиті послуги теплопостачання за період з 01.10.2015 до 01.04.2018 в сумі 12 827,10 грн., за період з 01.11.2015 до 01.05.2018 1 563,64 грн. - індексація суми боргу, 382,02 грн. - три відсотки річних, а також судовий збір у розмірі 176,20 грн.

В подальшому, 23.08.2018 згідно ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва вищевказаний судовий наказ було скасовано.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуги з постачання теплової енергії віднесено до комунальних послуг.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; своєчасно вживати заходів до усунення виявлених неполадок, пов`язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з його вини; забезпечувати цілісність обладнання приладів (вузлів) обліку комунальних послуг відповідно до умов договору та не втручатися в їхню роботу; власним коштом проводити ремонт та заміну санітарно-технічних приладів і пристроїв, обладнання, іншого спільного майна, пошкодженого з його вини, яка доведена в установленому законом порядку; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Отже, пунктом 5 частини другої статті Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором.

Частинами другою - четвертою статті 23 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що виконавець послуги з централізованого водопостачання повинен забезпечити її постачання безперервно, з гарантованим рівнем безпеки та величини тиску.

Згідно із частиною першою статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

В матеріалах справи відсутній письмовий договір відповідачів із позивачем про надання житлово-комунальних послуг, проте це не може бути підставою для звільнення відповідачів від оплати послуг.

Відповідно до правової позиції, що неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №904/7183/17, постанові Верховного Суду від 18.03.2019 у справі №210/5796/16-ц, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному розмірі.

Тобто, факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічні правові висновки викладені також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №712/8916/17 та постановах Верховного Суду: від 26.09.2018 у справі №750/12850/16-ц, від 06.11.2019 у справі №642/2858/16, від 04.09.2022 у справі №201/1807/21, від 07.11.2023 у справі №643/17352/20, від 22.12.2023 у справі №607/2611/22.

Між сторонами у справі виникли фактичні відносини щодо надання відповідних комунальних послуг.

Статтями 67, 68 ЖК України визначено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться за затвердженими в установленому порядку тарифами. Споживач зобов`язаний своєчасно (щомісячно) вносити плату за комунальні послуги.

Зазначений обов`язок споживача також передбачений Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення (затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 №630 із змінами) та Правилами надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 №830.

Положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьою статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Як вже зазначалось, квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить: ОСОБА_3 (1/2 частка), ОСОБА_1 (1/4 частки) та ОСОБА_2 (1/4 частки).

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які були зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 , в період за який стягується заборгованість, в силу частини третьої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що між сторонами фактично виникли договірні відносини щодо надання позивачем послуг відповідачам з теплопостачання. Позивач надавав такі послуги, а відповідачі прийняли їх та належним чином не виконували свої зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати за спожиті послуги з теплопостачання, які були надані позивачем, внаслідок чого і утворилася заборгованість.

Згідно, наданого позивачем розрахунку, заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01.10.2015 по 31.03.2018 складає 12827,10 грн.

Положеннями статей 610 та 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За вимогами статті 625 ЦК України відповідач, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

В постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 489/2951/16-ц зазначено, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З розрахунку індексації суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за порушення термінів сплати за послугу постачання теплової енергії вбачається, що за період з 01.11.2015 по 31.04.2018 відповідачам нараховано 1563,64 грн. сума, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції; 382,02 грн. три відсотки річних.

У частині третій статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішення цієї цивільної справи та ухвалення у ній відповідного законного й обґрунтованого рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Усі ці складові могли бути з`ясовані лише у процесі доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки стаття 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (статті 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (стаття 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин.

Відповідач ОСОБА_1 та інші відповідачі, всупереч вимог статті 81 ЦПК України, не надали належних та допустимих доказів відсутності у них заборгованості за надані позивачем комунальні послуги, не надали свого розрахунку заборгованості на спростування розрахунку, поданого позивачем.

У постанові Верховний Суд від 23.10.2019 (справа № 917/1307/18) розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.

Враховуючи викладене, суд, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов висновку про те, що відповідачі взяті на себе зобов`язання зі сплати за спожиті житлово-комунальні послуги належним чином не виконали, у зв`язку з чим у них виникла заборгованість перед позивачем за надані ним послуги з постачання теплової енергії за період 01.10.2015 по 31.03.2018 у розмірі 12827,10 грн.; та за період з 01.11.2015 по 31.04.2018 1563,64 грн. - сума, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції; 382,02 грн. - три відсотки річних.

Проте, суд враховує, що відповідач ОСОБА_1 заявив про застосування строків позовної давності до позовних вимог, вирішуючи це питання суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦПК України).

При цьому, оскільки відповідачі несуть солідарну відповідальність, позовна давність має бути застосована до вимог позивача, заявлених до усіх відповідачів.

Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 ЦК України.

Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19,спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон №540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02.04.2020.

Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом №540-IX.

Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.09.2023 у справі №910/18489/20 (провадження №12-46гс22).

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023.

Тобто, виходячи з вищенаведених положень матеріального закону, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 02.04.2017.

Строк позовної давності за вимогами, що виникли з 03.04.2017 та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважаються продовженим на підставі пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також до закінчення воєнного стану.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо строків позовної давності, зокрема, Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, який з - поміж іншого передбачає, що на період дії воєнного і надзвичайного стану продовжуються загальні і спеціальні строки позовної давності, встановлені статтями 257-259 ЦК України.

Відповідно до пункту 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України (в редакції Закону №3450-IX від 08.11.2023) у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року №2102 IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Правовий режим воєнного стану, запроваджений з 24 лютого 2022 року, неодноразово продовжувався відповідними указами Президента України.

Отже, в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02.04.2020, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30.06.2023 - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 - на строк дії воєнного стану), а з 30.01.2024 перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.

Тобто, виходячи з вищенаведених положень матеріального закону, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 02.01.2017.

Що стосується твердження представника позивача про відсутність пропуску строку позовної давності через видачу 12.07.2018 Ленінським районним судом міста Миколаєва судового наказу, який було скасовано ухвалою суду від 23.08.2018, суд звертає увагу, що у постанові від 07.07.2020 при розгляді справи №712/8916/17, Великою Палатою Верховного Суду наведено такий правовий висновок, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

Подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з частиною другою статті 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи за її частиною. На підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі.

Таким чином, заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності може бути застосована судом лише до заявлених позивачем позовних вимог за отримані послуги з централізованого опалення в межах періоду з 01.10.2015 по 01.04.2017.

При цьому, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє в позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Судом встановлено, що вимоги позивача про стягнення заборгованості до усіх відповідачів є доведеними через порушення останніми права виконавця комунальних послуг на отримання оплати за надані послуги.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з урахуванням заявленої відповідачем заяви про застосування судом наслідків спливу позовної давності, беручи до уваги те, що відповідачі були споживачами теплової енергії у вказаний в позові період за адресою: АДРЕСА_2 , проте не здійснюють оплату за надані послуги з централізованого опалення, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01.10.2017 по 31.03.2018 у розмірі 5076,92 грн., та за період 01.10.2017 по 31.04.2018 стягнути 344,36 грн. - сума, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції; 75,95 грн. - три відсотки річних, всього 5497,23 грн.

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1126,78 грн.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» про стягнення боргу за спожиті послуги теплопостачання задовольнити частково.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» заборгованість за спожиті послуги з теплопостачання за період з 01.10.2017 по 31.03.2018 у розмірі 5076,92 грн., та за період 01.10.2017 по 31.04.2018 344,36 - суму, на яку підлягає збільшенню борг з урахуванням індексу інфляції у розмірі 344,36 грн.; 75,95 грн. - три відсотки річних, всього 5497,23 грн. (п`ять тисяч чотириста дев`яносто сім гривень 23 коп.).

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь Обласного комунального підприємства "Миколаївоблтеплоенерго" судовий збір у розмірі 1126,78 грн. по 225,36 грн. (двісті двадцять п`ять гривень 36 коп.) з кожного.

В іншій частині позовних вимог Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач Обласне комунальне підприємство "Миколаївоблтеплоенерго", , місцезнаходження: м. Миколаїв. вул. Миколаївська, 5а;

відповідачі: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; та ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Повний текст судового рішення складено 13.10.2025.

Суддя І.В.Коваленко