Житомирський апеляційний суд
Справа №295/6411/22 Головуючий у 1-й інст. Янчук В. В.
Категорія 16 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Григорусь Н.Й.

з участю секретаря

судового засідання Драч Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/6411/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Житомирської міської ради про встановлення порядку користування земельної ділянкою

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Цимбалюк Михайло Григорович

на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 20 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Янчук В.В.

встановив:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив встановити ОСОБА_1 порядок користування належною йому на праві власності земельною ділянкою площею 0,0125 га за адресою: АДРЕСА_1 , що становить 125/1313 ідеальних частин від земельної ділянки (кадастровий номер :11:014:0033) загальною площею 0,1313 га відповідно додатку №2 до висновку експерта № 456/03-2017 від 1 березня 2017 року, що на схемі під №6 (зображена фіолетовим кольором) і яка проходить по точках: 25-26-27-28-29-30-31-32-33-34-35-36-37-38-62-63-25 площею 125,0 кв.м (0,0125 га) зі сторонами (в метрах): 0,87- 2,09- 1,78- 4-24 -4-49- 0,1-5,39-0,13-3,1- 5,15-0,65-7,31-7,6-8,02-2,76-5,92.

На обґрунтування позову зазначив, що йому відповідно до договору купівлі продажу земельної ділянки від 31.07.2013 належить на праві власності 125/1313 ід. частин земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Для поділу земельної ділянки та виділення його частини в натурі, ОСОБА_7 замовив виготовлення проектної документації, оскільки на вказаній земельній ділянці розташовано будинок, якому присвоєно №14-в. Між ним та іншим співвласником ОСОБА_2 , якій належить 75/1313 ід. частин земельної ділянки, не досягнуто згоди щодо порядку користування земельною ділянкою. Однак інші співвласники будинковолодіння: ОСОБА_5 (ідеальна частка 30/100), ОСОБА_8 (ідеальна частка 20/100) та ОСОБА_9 (ідеальна частка 50/100), правонаступниками якої є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , без перешкод підписали угоду про її поділ.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області по справі 295/10592/15-ц від 18.01.2021 позов ОСОБА_10 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою задоволено. Встановлено ОСОБА_11 порядок користування земельною ділянкою площею 0,0125 га за адресою: АДРЕСА_1 , що становить 125/1313 ідеальних частин від загальної площі відповідно додатку №2 до висновку експерта № 456/03 -2017 від 1 березня 2017, що на схемі під №6 (зображена фіолетовим кольором) і яка проходить по точках: 25-26-27-28-29-30-31-32-33-34-35-36-37-38-62-63-25 площею 125,0 кв. м (0,0125 га) зі сторонами (в метрах): 0,87- 2,09- 1,78- 4-24 -4-49- 0,1-5,39-0,13-3,1- 5,15-0,65-7,31-7,6-8,02-2,76-5,92. Однак постановою Житомирського апеляційного суду від 27.04.2022 по справі № 295/10592/15-ц було скасовано рішення суду першої інстанції та відмовлено в задоволенні позову, у зв`язку з тим, що інші співвласники та землекористувачі земельної ділянки були помилково залучені до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимого щодо предмету спору, а не як співвідповідачі.

Таким чином, враховуючи, що в добровільному порядку позивач не може вирішити спір щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою, у зв`язку з чим змушений був звернутися до суду.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 20 грудня 2024 року позов задоволено. Встановлено ОСОБА_1 порядок користування належною йому на праві власності земельною ділянкою площею 0,0125 га за адресою: АДРЕСА_1 , що становить 125/1313 ідеальних частин від земельної ділянки (кадастровий номер :11:014:0033) загальною площею 0,1313 га відповідно додатку №2 до висновку експерта № 456/03-2017 від 1 березня 2017 року, що на схемі під №6 (зображена фіолетовим кольором) і яка проходить по точках: 25-26-27-28-29-30-31-32-33-34-35-36-37-38-62-63-25 площею 125,0 кв.м (0,0125 га) зі сторонами (в метрах): 0,87- 2,09- 1,78- 4-24 -4-49- 0,1-5,39-0,13-3,1- 5,15-0,65-7,31-7,6-8,02-2,76-5,92.

На погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, а провадження у справі в частині вимог до ОСОБА_2 закрити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд безпідставно поклав в основу рішення висновок експертизи, який на його думку є недопустимим доказом в розумінні ст. 78 ЦПК України, оскільки вказана експертиза була проведена та підготовлена для конкретної справи №295/10592/15-ц за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою. При цьому судом в порушення вимог ст. 212 ЦПК України не була надана оцінка даному доказу в сукупності з іншими доказами, які були надані стороною відповідача на спростування вимог ОСОБА_12 .

Крім того, вважає, що провадження у справі за вимогами ОСОБА_10 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою підлягає закриттю на підставі ч.1 ст. 255 ЦПК України, оскільки існує рішення суду у справі №295/10592/15-ц, яке набрало законної сили між тими сторонами про той самий предмет і з тих саме підстав.

Також звертає увагу, що ухвалюючи рішення про задоволення позову та встановлюючи ОСОБА_11 порядок користування земельною ділянкою, суд не звернув увагу, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження права власності позивача на будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Натомість, позивачу на праві власності, відповідно до договору купівлі-продажу належить будинок АДРЕСА_1 , тобто позивач не є співвласником домоволодіння АДРЕСА_2 і не може ставити питання про встановлення порядку користування земельною ділянкою за цією адресою. Також зазначає, що подані сторонами докази свідчать про те, що земельна ділянка, що є спірною, має походження з ділянки площею 0,0200 га і належала ОСОБА_8 , яка по частках її продала ОСОБА_13 (0,0125 га) та ОСОБА_14 (0,0075 га), які в свою чергу передали їх у власність позивачу та відповідачу за іншими кадастровими номерами. З відповідей Житомирської міської ради, які містяться в матеріалах справи, вбачається, що позивач не отримував у власність додаткової площі земельної ділянки. За таких обставин, вважає рішення суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просила апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін. При цьому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи вірно встановив обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з нормами чинного законодавства. Звертає увагу, що висновок експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 11.11.2016 за № 400/11-2016 та висновок експерта № 456/03-2917 за результатами проведення додаткової судової земельно-технічної експертизи від 01.03.2017 у іншій справі №295/10592/15-ц є належними та допустимими як письмові докази у цивільній справі №295/6411/22, оскільки експертиза хоча і проведена у іншій цивільній справі, однак містить інформацію щодо предмета доказування у даному цивільному провадженні. Вважає, що підстави для закриття провадження у справі відсутні, оскільки склад учасників у цій справі і у справі №295/10592/15-ц не є тотожним, що виключає застосування положень п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Під час розгляду справи було встановлено, що згідно з довідкою Державного комунального підприємства по технічній інвентаризації від 25 липня 2000 року №153-А-4951 право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 (30/100 ід. частин), ОСОБА_8 (20/100 ід. частин) та ОСОБА_9 (50/100 ід. частин), правонаступниками якої є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Рішенням Житомирської міської ради від 14.12.2000 року № 760 «Про закріплення за власниками домоволодінь земельних ділянок, надання їх у користування та передачу у приватну власність» за будинковолодінням по АДРЕСА_1 була закріплена земельна ділянка загальною площею 0,3911 га.

16 січня 2001 року ОСОБА_5 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 отримали державні акти на право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд площею 0,0300 га, площею 0,0500 га та площею 0,0200 га, відповідно. Земельні ділянки передані у власність згідно рішення виконкому № 760 від 14 грудня 2000 року. Технічну документацію на вказану земельну ділянку виготовлено в 2009 році

Відповідно до договорів дарування від 16 березня 2002 року ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_14 8/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 75 кв.м за тією ж адресою.

28 березня 2006 року ОСОБА_14 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0075 га, за адресою: АДРЕСА_1 . Акт видано на підставі договору дарування від 16 березня 2002 року та містить відмітки про те, що співвласниками земельної ділянки є ОСОБА_14 (площа у власності 0,0075 га) та Житомирська міська рада (площа у власності 0,0120 га). Технічна документація на земельну ділянку виготовлена в 2013 році.

Згідно плану встановлення меж від 18 квітня 2006 року ОСОБА_9 , ОСОБА_5 та ОСОБА_8 розподілили належні їм на праві власності земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору 05 вересня 2006 року ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_13 придбав у власність незакінчений будівництвом житловий будинок та земельну ділянку площею 125 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . Кадастровий номер земельної ділянки в договорі зазначений :11:014:0030. Земельна ділянка належить продавцю на підставі акту на землю, виданого згідно рішення виконкому №760 від 14 грудня 2000 року.

30 травня 2007 року ОСОБА_13 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0125 га по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд, кадастровий номер :11:014:0033. Акт виданий згідно договору купівліпродажу від 05 вересня 2006 року, на підставі технічної документації від 2007 року, співвласник земельної ділянки - ОСОБА_14 (площа 0,0075 га), земля не надана у власність площею 0,1113 га.

У подальшому, 05 жовтня 2007 року ОСОБА_3 (правонаступник ОСОБА_9 ) отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0284 га за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд, акт видано на підставі договору дарування від 24 травня 2007 року.

Відповідно до договорів купівліпродажу від 31 липня 2013 року ОСОБА_13 продав, а ОСОБА_7 купив житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку (кадастровий номер :11:014:0033) площею 0,0125 га, що становить 125/1313 часток земельної ділянки загальною площею 0,1313 га, за адресою: АДРЕСА_1 .

20 листопада 2013 року ОСОБА_14 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки орієнтовною площею 0,0050 га за вказаною вище адресою та проведення її державної реєстрації.

20 червня 2014 року ОСОБА_14 зареєстрував право власності на 75/1313 частин земельної ділянки за вищевказаною адресою.

11 серпня 2014 року ОСОБА_14 подарував відповідачці 8/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 (житлова площа 77,8 кв.м). Цього ж числа за договором дарування, ОСОБА_2 отримала у власність від чоловіка 75/1313 частин земельної ділянки площею 0,1313 га за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :11:014:0033 (а.с.62-64 т.1).

19 вересня 2014 року ОСОБА_5 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 написали нотаріально засвідчену заяву, якою повідомили про досягнення згоди щодо порядку користування та розпорядження земельною ділянкою площею 0,1313 га по АДРЕСА_1 , згідно угоди (схеми). Розмір земельних часток, що у користуванні сторін заяви, визначена угодою. Будь-яких претензій один до одного та спорів щодо зазначеної земельної ділянки підписанти заяви не мають. Угода (схема) містить графічне зображення земель учасників даної справи (крім міської ради), які перебувають у власності та спільному користуванні. Також, заява містить графу із прізвищем та ініціалами ОСОБА_14 , однак без підпису останнього.

17 грудня 2014 року комісією по вирішенню земельних спорів Житомирської міської ради прийнято рішення, оформлене Протоколом № 15 про встановлення ОСОБА_11 меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

19 грудня 2014 року ОСОБА_2 отримала технічний паспорт на належний їй житловий будинок.

29 травня 2015 року Житомирська міська рада повідомила відповідача, що рішень щодо встановлення спільної сумісної власності земельних ділянок між будинком АДРЕСА_2 та щодо передачі їй у власність земельної ділянки площею 0,0300 га за вказаною адресою не приймались.

Також 15 липня 2015 року Житомирська міська рада на заяву ОСОБА_2 щодо втручання органу місцевого самоврядування у процес влаштування паркану ОСОБА_15 повідомила, що таким парканом розмежовуються земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_13 користувався двома земельними ділянками площами 0,0365 га та 0,0265 га (згідно договорів оренди). Після продажу об`єктів нерухомості на користь позивача, ОСОБА_13 , як попередній землекористувач, заявою відмовився на користь ОСОБА_10 від оренди таких земельних ділянок. Відповідне питання щодо передання у власність та в оренду таких земельних ділянок на користь ОСОБА_10 знято з розгляду міською радою.

У подальшому, 20 серпня 2015 року рішенням Житомирської міської ради ОСОБА_2 надано дозвіл на складення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Вказані обставини також були встановленні постановою Житомирського апеляційного суду від 27.04.2022 року у справі №295/10592/15-ц за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою.

У вказаній справі судом апеляційної інстанції було скасовано рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 18.01.2021 про встановлення ОСОБА_11 порядку користування земельною ділянкою та ухвалене нове про відмову у задоволенні позову через незалучення до участі у справі всіх співвласників домоволодіння по АДРЕСА_1 .

В межах даної справи судом була проведена судова земельно-технічна експертиза від 11.11.2016 за № 400/11-2016 та додаткова судова земельно-технічна експертиза №456/03-2917 від 01.03.2017, висновки якої були покладені в основу рішення суду першої інстанції у цій справі про встановлення позивачу порядку користування земельною ділянкою.

З матеріалів справи також слідує, що 14 квітня 2019 року рішенням Богунського районного суду м. Житомира у справі №295/15515/16 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Управління Держгеокадастру у Житомирському районі Житомирської області, ОСОБА_13 , третя особа - ОСОБА_7 , про визнання недійсним державного акту та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виник спір щодо порядку користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , який в позасудовому порядку не вирішено, що є підставою для встановлення позивачу порядку користування належною йому на прав власності земельною ділянкою площею 0,0125 га за адресою: АДРЕСА_1 , що становить 125/1313 ідеальних частин від земельної ділянки (кадастровий номер :11:014:0033), загальною площею 0,1313 га, відповідно додатку № 2 до висновку експерта № 456/03 2017 від 1 березня 2017 року, що на схемі під № 6 (зображена фіолетовим кольором).

Однак з такими висновками суду погодитися неможливо виходячи з наступного.

Статтею 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Ця засада означає, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами першою третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з частинами першою та другою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно, за загальним правилом, розміру його частки у праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна.

Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт.

Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюється два самостійних об`єкта майна.

Отже, у спорах про поділ (виділ частки) в натурі учасникам спільної часткової власності може бути виділено відокремлену частину нерухомого майна, яка відповідає розміру їх частки у праві власності. Якщо виділ (поділ) можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною розмірів ідеальних часток і стягненням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Також відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 86 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Відповідно до частин першої, третьої статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є усталений порядок користування майном, розмір часток співвласників, технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 28 березня 2023 року у справі № 500/3987/16-ц (провадження № 61-21282св21).

Під час розгляду справи встановлено, що сторонам у справі земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності, про що свідчать державні акти про право власності на земельну ділянку від 16.01.2001 та договори купівлі-продажу від 31.07.2013 і дарування від 11.08.2014. При цьому ОСОБА_11 та ОСОБА_2 визначені конкретні частки у праві власності на земельну ділянку загальною площею 0,1313 га (кадастровий номер :11:014:0033), а саме: 125/1313 ід.ч та 75/1313 ід.ч. відповідно. Тобто розміри, площа, конфігурація та поворотні точки земельних ділянок, які належать сторонам, визначені правовстановлюючими документами, які є чинними.

Згідно Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.05.2024 (а.с.200-203 т.3), позивачу на праві власності, відповідно до договору купівлі-продажу від 31.07.2013, належить будинок АДРЕСА_1 , будь-яка частка у праві спільної власності на домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_11 не належить і за ним не зареєстрована.

За таких обставин задоволення вимоги у заявлений позивачем спосіб, а саме встановлення йому порядку користування належною йому на праві власності земельною ділянкою площею 0,0125 га за адресою: АДРЕСА_1 , що становить 125/1313 ідеальних частин від земельної ділянки (кадастровий номер :11:014:0033), загальною площею 0,1313 га, є неможливим та не узгоджується з вимогами чинного законодавства.

Відповідно до статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Також колегія суддів звертає увагу, що за обставин цієї справи судова будівельно-технічна та судова земельно-технічна експертизи щодо можливості виділення позивачу частки в натурі не проводились, а покладена судом першої інстанції в основу рішення додаткова судова земельно-технічна експертиза від 01.03.2017 є неналежним доказом у справі, оскільки була проведена в іншій справі № 295/10592/15-ц і висновки цієї експертизи стосуються питання щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою, а не виділення в натурі частки земельної ділянки позивача ОСОБА_12 . При цьому вимог про виділення належної йому частки із складу земельної ділянки позивач до суду не заявляв.

Таким чином, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, призвело до ухвалення у справі незаконного рішення, а тому останнє підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову з вищевказаних підстав (п.3, п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України).

Разом з тим, колегія апеляційного суду відхиляє доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для закриття провадження у справі відповідно до п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України виходячи з наступного.

За приписами п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права.

Матеріально-правова вимога позивача повинна спиратися на підставу позову. Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

У постанові від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що за пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно із вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Звертаючись з цим позовом ОСОБА_7 пред`явив вимоги до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Житомирської міської ради. Однак у справі №295/10592/15-ц позовні вимоги пред`являлися до відповідача ОСОБА_2 , треті особи на стороні позивача без самостійних вимог - ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Житомирська міська рада про встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Отже, тотожність підстав, предмету позову та відповідача у зазначених справах не дає підстав для закриття провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України, оскільки нетотожність відповідачів свідчить про відсутність підстав для закриття провадження у справі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За умовами частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 190,88 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргуОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Цимбалюк Михайло Григорович, задовольнити частково.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 20 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Житомирської міської ради про встановлення порядку користування земельної ділянкою.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 190,88 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2025 року.

Головуючий Судді