головуючий у суді І інстанції Котвицький В.Л.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 4 березня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ТОВ «Євро-Реконструкція» звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за послуги з постачання централізованого опалення/постачання теплової енергії та абонентської плати у сумі 19 576,02 грн, інфляційну складову боргу в сумі 1 353,82 грн, 3 % річних у сумі 417,23 грн, а також витрати зі сплати судового збору у сумі 3 028 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що надання послуг з постачання централізованого опалення/постачання теплової енергії та постачання гарячої води в будинку АДРЕСА_1 здійснюється ТОВ «Євро-Реконструкція» на підставі ліцензії від 1 червня 2012 року № 198. Відповідач є споживачем послуг з постачання централізованого опалення/постачання теплової енергії та абонентської плати. Однак з жовтня 2018 року відповідач своєчасно не вносить плату за отримані послуги в результаті чого станом на 1 листопада 2024 року утворилась заборгованість у сумі 19 576,02 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 4 березня 2025 року позов ТОВ «Євро-Реконструкція» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» заборгованість за послуги з постачання централізованого опалення/постачання теплової енергії та з абонентської плати в сумі 19 576,02 грн, інфляційну складову боргу в сумі 1 353,82 грн, 3 % річних у сумі 417,23 грн, а також витрати зі сплати судового збору у сумі 3 028 грн.

Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що в матеріалах справи немає жодного документу на підтвердження правильності, безспірності розрахунків, правомірності використаних заявником тарифів для розрахунку заборгованості. Лише якісь цифри в таблиці, без зазначення звідки їх взяли, на підставі яких НПА вони були встановлені.

Зазначає, що оператор послуги КП «Київтеплоенерго», запропонував самостійно замовити послугу з повірки мешканцям будинку і самостійно оплатити її виконання, власним коштом, при цьому зазначив, що у разі проведення повірки за власний рахунок, внески за обслуговування вузла комерційного обліку не включатимуться до складової витрат до кінця міжповірочного інтервалу, тобто, до грудня 2023 року включно.

Зазначає, що у 2021 році в структуру вартості плати за абонентське обслуговування внутрішньо-будинкового вузла комерційного обліку теплової енергії було включено періодичну повірку та обслуговування внутрішньо-будинкового вузла комерційного обліку теплової енергії, при розрахунках складових послуги «плата за абонентське обслуговування (ТЕ)», однак той факт що для житлового будинку АДРЕСА_1 , витрати на повірку та обслуговування вузла комерційного обліку мають бути виключені при розрахунку складових плати за абонентське обслуговування (з тієї причини, що ці послуги вже оплачені споживачем, включно до12 грудня 2023 року) - знову не був врахований.

Вважає, що ТОВ «Євро-Реконструкція» незаконно включила в розрахунки та виставляла рахунки за послугу «плата за абонентське обслуговування», без врахування того факту, що планове обслуговування внутрішньо-будинкового засобу теплової енергії, а саме: демонтаж, повірка, монтаж, пусконаладка приладів обліку споживання теплової енергії - не виконувались, а вже були проведені і оплачені споживачами.

Вказує, що розмір платежу «за абонентське обслуговування» по квартирі АДРЕСА_2 , у період з 2021 по 2023 р., був обрахований невірно, оскільки в суму цього платежу були включені ті роботи та послуги, які насправді споживачу не надавалися.

Вважає, що тарифи для ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» в період з 1 жовтня 2018 року по 1 листопада 2024 року, встановлювались постановами неконституційного органу «Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» (НКРЕКП), про які відсутні дані стосовно їх реєстрації як НПА в відповідному реєстрі.

Також вказує, що суд першої інстанції стягнув заборгованість за період з 1 жовтня 2018 року по 1 листопада 2024 року, тобто з явним пропуском 3 річного строку позовної давності.

Звертає увагу, що під час дії воєнного стану 3% річних та інфляційні втрати також не нараховуються.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач є споживачем комунальних послуг, оскільки він зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_2 ; позивач надавав послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води до цього будинку, а відповідач фактично споживав ці послуги, незважаючи на те, що договір не укладався. При цьому суд вважав, що відсутність договору не є підставою для звільнення споживача від оплати послуг. Встановивши, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання з оплати послуг з жовтня 2018 року (опалення), суд дійшов висновку про правомірність стягнення заборгованості у розмірі 19 576, 02 грн, а також інфляційної складової (1 353,82 грн) та 3 % річних (417,23 грн), які мають компенсаційний характер і не є неустойкою, нарахування та стягнення якої заборонено на період карантину.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Предметом регулювання Закону України «Про житлово-комунальні послуги», як в редакції 2004 року, так і в редакції 2017 року, є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Відповідно до ст. 68 Житлового кодексу Української РСР наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 17.11.2017 до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 послуги централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізованого опалення, а також вивезення побутових відходів тощо за функціональним призначення належать до комунальних послуг.

Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45 власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Тобто, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що «хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».

Отже під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачам), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Встановлено, що 23.07.2014 в газеті «Хрещатик» № 103 (4503) позивачем розміщено повідомлення із пропозицією укладення договору про надання послуг централізованого опалення та постачання гарячої води шляхом звернення до відповідних житлово-експлуатаційних організацій або до ТОВ «Євро-реконструкція».

Проект договору про надання ТОВ «Євро-реконструкція» послуг централізованого опалення та постачання гарячої води опубліковано в офіційному віснику Київської міської ради - газеті «Хрещатик» від 06.08.2014 № 111 (4511).

Надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в будинку АДРЕСА_1 здійснюється ТОВ «Євро-Реконструкція» на підставі ліцензії від 01.06.2012 № 198 (а.с. 23).

Відповідно до наявного в матеріалах справи витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, вбачається, що за адресою АДРЕСА_3 зареєстрований відповідач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (а.с. 29).

Отже, оскільки відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , таким чином, в розумінні Закону України «Про житлово - комунальні послуги» є споживачами комунальних послуг, які надаються позивачем.

Встановлено, що між позивачем та відповідачами не укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідач не відмовлявся від надання позивачем житлово-комунальних послуг та отримували їх, в той же час своєчасно не вносив оплату за користування наданими послугами, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість.

Так, відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача з централізованого опалення за період з жовтня 2018 року становить 19 576,02 грн, а також позивачем нараховано за вказаний період 3% річних у розмірі 417,23 грн та інфляційна складова боргу у розмірі 1 353,82 грн (а.с. 7-9).

За таких, обставин, встановивши, що відповідач не відмовився від наданих позивачем житлово-комунальних послуг з постачання гарячої води та централізованого опалення, отримував і користувався ними, але своєчасно і в повному обсязі не оплачував їх, у зв`язку з чим виникла заборгованість в загальній сумі 21 347,07 грн, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про доведеність позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не укладав договір про надання житлово-комунальних послуг, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки у випадку фактичного користування житлово-комунальними послугами відсутність укладеного договору не звільняє споживача від обов`язку оплачувати такі послуги. Водночас суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що споживач для звільнення від оплати за житлово-комунальні послуги повинен не лише не мати відповідного договору та фактично ними не користуватися, а відмовитися в установленому порядку від їх отримання. Однак у матеріалах справи відмова споживача відсутня.

Також колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що з відповідача було безпідставно стягнено оплату за абонентське обслуговування, оскільки як вбачається із матеріалів справи, позивач звертаючись до суду із позовом просив стягнути з відповідача заборгованість за послугу з постачання теплової енергії у розмірі 19 576,02 грн, яка і була стягнена судом. Матеріалами справи підтверджується, що оплата за абонентське обслуговування з відповідача не стягувалась.

Щодо доводів апеляційної скарги про застосування строків позовної давності, колегія суддів вказує наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач просить суд застосувати наслідки спливу строків позовної давності до заявлених позивачем вимог поза межами трьох річного строку.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У постанові Верховного Суду від 6 грудня 2023 року по справі №212/10834/21 було зроблено наступний правовий висновок: «з урахуванням пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017року».

Згідно з ч. 2, 3 ст. 263 ЦК України у разі виникнення обставин для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин. Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.

Відповідно до ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

З метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID -19 Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 був введений карантин (дата набрання чинності 12.03.2020), дія якого неодноразово продовжувалась відповідними постановами КМ України до 30.06.2023.

У постанові Верховного Суду від 07.09.2022 р. у справі №679/1136/21 зазначена наступна правова позиція: «у п. 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину».

У постанові Верховного Суду від 31.05.2022 р. у справі №926/1812/21 зазначена наступна правова позиція: «Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 за № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID -19» з 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин, який продовжений до 31.08.2021. 5.21. Тобто строки, визначені ст. ст. 257, 258 ЦК України були продовжені на час карантину, а тому висновки судів попередніх інстанцій, що на момент звернення позивача з цим позовом, строк позовної давності не закінчився, є правильними.

Отже, починаючи з 12 березня 2020 року строк позовної давності продовжений на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)».

Законом України від 15.03.2022 р. №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкової кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» внесено зміни до ЦК України щодо строків позовної давності, зокрема, Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 19, який з-поміж іншого передбачає, що на період дії воєнного і надзвичайного стану продовжуються загальні і спеціальні строки позовної давності встановлені, ст. 257-259 ЦК України.

Так, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції Закону № 3450-ІХ від 08.11.2023) у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-1Х, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

У зв`язку з військовою агресією проти України указом Президента від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-1Х «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території України запроваджено правовий режим воєнного стану з 24.02.2022, дія якого неодноразово продовжувалась відповідними указами Президента України, крайнім з яких є указ Президента України від 28.10.2024 року №740/2024, що затверджено Законом №4024-ІХ від 29.10.2024, який продовжує дію воєнного стану до 08.02.2025.

Отже, керуючись и. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, оскільки карантин почався на території України від 12 березня 2020 року, а воєнний стан - від 24 лютого 2022 року, можна зробити висновок про те, що загальна позовна давність була продовжена 12 березня 2020 року на період дії карантину, та призупинила свій перебіг з 24 лютого 2022 року на період дії воєнного стану.

Тобто, виходячи з вищенаведених положень закону, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 12 березня 2017 року.

Колегія суддів звертає увагу, що законодавець чітко визначив (як норму прямої дії), що загальний строк позовної давності, визначений статтею 257 ЦК України, автоматично продовжується на строк дії карантину, та зупиняється на строк дії воєнного стану без будь-яких вказівок чи посилань на те, що цей строк може бути продовжений/зупинений лише за клопотанням чи заявою позивача та за наявності відповідних обставин, які будуть визначені судом поважними.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2022 року по справі №920/724/21.

Таким чином колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку позовної давності позивачем.

Щодо доводів апеляційної скарги про заборону нарахування під час дії воєнного стану 3% річних та інфляційної складової боргу за житлово-комунальні послуги.

Так, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Постановою Кабінету Міністрів України № 206 від 5 березня 2022 року «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» встановлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі. Ця постанова застосовується з 24 лютого 2022 року.

В той же час, як вбачається із наданого позивачем розрахунку, у зв`язку із простроченням виконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо оплати за послуги з постачання теплової енергії, позивачем нараховано 3% річних у розмірі 417,23 грн та інфляційні втрати у розмірі 1 353,82 грн до 23 лютого 2022 року, тобто до застосування Постанови Кабінету Міністрів України № 206 від 5 березня 2022 року.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Судові витрати відповідача не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає його апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 4 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в статті 389 ЦПК України.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько

С.О. Журба