ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 596/643/25Головуючий у 1-й інстанції Цвинтарна Т.М.
Провадження № 22-ц/817/699/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Хома М. В., Храпак Н. М.,

за участю секретаря судового засідання Панькевич Т.І.,

апелянта ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Гладовської Н.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №596/643/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Гусятинського районного суду Тернопільської області від 16 травня 2025 року про передачу на розгляд іншого суду справи №596/643/25 за позовом ОСОБА_2 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Верховної Ради України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Гусятинського районного суду Тернопільської області із позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Верховної Ради України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що в 1996 році він переніс вірусний гепатит В, який ускладнився хронічним гепатитом і панкреатитом. Його захворювання визнано професійним і встановлено 25% втрати працездатності. До 2007 року щорічно він проходив перекомісію в Тернопільській МСЕК, а в 2007 році дане захворювання і втрата 25% працездатності встановлена довічно, а також довічно видана «Індивідуальна програма реабілітації», де в п.11.1.1 вказано, що він потребує медикаментозного лікування професійного захворювання печінки. Кожного року він проходив лікування і ліки на безоплатній основі надавав йому Фонд соціального страхування (ФСС).

В 2023 році ФСС приєднали до Пенсійного фонду України. Всі повноваження ФСС, включно зі страховими внесками і страховими виплатами передані ПФУ, який набув статусу Уповноваженого органу по виконанню Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 1105-Х1У.

В листопаді 2024 року, після перенесеної операції, професійне захворювання (хронічний гепатит і панкреатит) загострилось. ЛКК дала йому висновок для пенсійного фонду. Проте пенсійний фонд відмовив позивачу в наданні медикаментів і оплаті за них мотивуючи тим, що безоплатна медична допомога має надаватися за рахунок державного бюджету шляхом виписки сімейним лікарем безкоштовних рецептів відповідно до Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення».

На його звернення до Міністерства праці та соціальної політики надано аналогічну відповідь. На його звернення до Міністерства охорони здоров`я йому надали відповідь, що безоплатна медична допомога відповідно до законодавства, не передбачає видачу безкоштовних рецептів хворим на професійне захворювання, окрім як хворим на пневмонікози та захворювання головного мозку.

Держава України в особі ВРУ, КМУ, ПФУ, Уповноваженого ВРУ з прав людини замість того щоб реалізувати його права, гарантовані Конституцією і законами України по суті, посягнула на його здоров`я і життя, не забезпечила йому безпечні умови праці.

Тому таке відношення до людини, яка втратила здоров`я з вини держави і якій за Конституцією і законами України держава має забезпечувати відновлення втраченого здоров`я викликає в позивача глибоке обурення, розчарування, відчуття несправедливості та інші негативні емоції, які впливають на стан його здоров`я і можливість його покращення.

Враховуючи важкість моральних страждань, їх тривалість, позивач оцінює розмір морального відшкодування в розмірі 1200000 грн.

Ухвалою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 16 травня 2025 року вказану цивільну справу передано на розгляд до Печерського районного суду міста Києва (адреса: 01601, м.Київ, вул.Володимирська, 15).

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 подав на неї апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу в Гусятинський районний суд для відкриття провадження.

Мотиви апеляційної скарги є аналогічними тим, що викладені у позовній заяві.

У відзиві на апеляційну скаргу представник КМУ Гладовська Н.Є. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу Гусятинського районного суду Тернопільської області від 16 травня 2025 року залишити без змін.

Вважає, що оскаржувана ухвала суду прийнята з дотриманням норм процесуального та матеріального права, а тому відсутні підстави для її скасування.

В судовому засіданні апелянт просив задовольнити апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній.

Представник КМУ просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржувану ухвалу залишити без змін, оскільки вважає її законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Аналогічні положення закріплені в частині 1 статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Територіальна підсудність - це компетенція із розгляду справ однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція. Основними видами територіальної підсудності є, зокрема загальна, альтернативна та виключна.

Види підсудності передбачають в одних випадках пільги сторонам при виборі суду, в інших - створення найсприятливіших умов для вирішення справи, забезпечення незалежності та неупередженості суду, захист прав заінтересованих осіб. Загальна територіальна підсудність встановлюється як загальне правило і застосовується у тому випадку, коли вона не змінена або доповнена іншим видом територіальної підсудності.

Відповідно до положень ст.1 ЦПК України цивільний процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Статтею 27 ЦПК України передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Тобто, загальне правило територіальної підсудності щодо пред`явлення позову за місцезнаходженням відповідача застосовується лише у випадку, коли інші правила підсудності не встановлені положеннями Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно з вимогами ч.9 ст.28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи).

Предметом позову є стягнення моральної шкоди. Позов подано в порядку цивільного судочинства. Дана позовна заява підлягає розгляду за загальним правилом підсудності.

Відповідно до частини І статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Важливість суворого дотримання правил про підсудність доводиться і практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), Зокрема, як порушення вимог пункту 1 статті 6 Конвенції ЄСПЛ розглядає порушення правил територіальної підсудності без належного законного обгрунтування, незважаючи на наявність чітких правил підсудності, встановлених ЦІК.

За усталеною практикою ЄСПЛ, термін право на «суд, встановлений законом», охоплює не лише правову основу самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, що регулюють його діяльність, у тому числі всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (рішення ЄСПЛ у справі Гео САКР у. Аи5ігіа, заява Мо 7360/76, 5 68). Якщо суд не має юрисдикції судити підсудного відповідно до чинних положень національного права, він не є «встановленим законом» (рішення ЄСПЛ у справах Тогдіс у. Сегтапу, заява 74613/01, 5 64).

У рішенні ЄСПЛ «Сокуренко і Стригун проти України» суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні раніше згадуваної справи «Занд проти Австрії», зазначено, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Встановлення правил підсудності має важливе значення для правильного функціонування судової системи, а також для виконання судами покладених на них завдань і визначення суду, компетентного здійснювати провадження щодо конкретної справи.

Підсудність є ефективним засобом, який сприяє тому, щоб конкретна справа розглядалася і вирішувалася законним, компетентним, незалежним і неупередженим судом до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

За допомогою правил про підсудність забезпечується також рівність всіх громадян перед законом і судом. Будучи одним з проявів цієї конституційної засади, чітко встановлена законом підсудність набуває ознак суб`єктивного права людини на законного суддю, тобто права будь-якої людини знати наперед, який саме суд і в якому складі відповідно до закону правомочний здійснювати стосовно нього судове провадження, якщо така необхідність виникне.

Враховуючи те, що зареєстроване у встановленому законом порядку місце знаходження відповідачів Кабінету Міністрів України - м.Київ, вул.М.Грушевського, 12/2, Верховної Ради України - м.Київ, вул.М.Грушевського, 5, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини - м.Київ, вул.Інститутська, 21/8, територіально відноситься до Печерського районного суду міста Києва, підстави для розгляду цього позову Гусятинським районним судом Тернопільської області відсутні.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що справа за вищевказаним позовом не підсудна Гусятинському районному суду Тернопільської області та підлягає розгляду у Печерському районному суді міста Києва відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно ч.1 ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином колегія суддів вважає, що ухвала Гусятинського районного суду Тернопільської області від 16 травня 2025 року є законною та обґрунтованою.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Гусятинського районного суду Тернопільської області від 16 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді