Справа № 183/7667/25
№ 2/183/4827/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2025 року Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі головуючої судді Сороки О.В., розглянувши, в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) осіб, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, заподіяної порушенням трудових прав,-

в с т а н о в и в:

22.07.2025 року позивач ОСОБА_1 , через представника позивача адвоката Мезынова О.Г., звернулася до суду з позовом до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», в якому просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за затримку виконання рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.05.2025 року у справі № 183/7237/24 в частині поновлення позивача на роботі в сумі 23 644, 36 грн. Також просить стягнути моральну шкоду, заподіяну порушенням її трудових прав в сумі 200 000, 00 грн. та витрати на правову допомогу.

В обґрунтування вимог зазначено, що з 10 січня 2023 року позивач працювала у відокремленому підрозділі Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" Філії "Новомосковське лісове господарство" державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на посаді головного бухгалтера, що підтверджується записами у трудовій книжці.

Наказом № 246-К від 20.06.2024 її звільнено з посади з 28 червня 2024 року, у зв`язку з скороченням численності штату працівників згідно ст. 40 п.1 КЗпП України.

За результатами оскарження позивачем свого незаконного звільнення, рішенням Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.05.2025 року у справі № 183/7237/24 ОСОБА_1 було поновлено на роботі на посаду головного бухгалтера Філії «Новомосковське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» з 29 червня 2024 року. У зазначеному рішенні вказано, що воно підлягає негайному виконанню в частині поновлення на роботі.

Згідно Картки руху документу - рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.05.2025 року у справі № 183/7237/24 надійшло до електронних документів сторін у ЄСІТС 21.05.2025 року о 12-33 год., тому це рішення вважається врученим відповідачу 21.05.2025 року.

Оскільки філія «Новомосковське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» припинена згідно з пунктом 1 Наказу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 12.04.2024 № 694 «Про припинення Філії «Новомосковське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». Але згідно з пунктами 3,5 цього наказу, правонаступником усіх прав та обов`язків припиненої філії «Новомосковське лісове господарство» є філія «Східний лісовий офіс», тому саме остання має виконувати вищевказане рішення суду в частині поновлення клієнта на роботі.

Вказане вище судове рішення було виконане роботодавцем філією «Східний лісовий офіс» ДП «Ліси України» як правонаступником закритої філії «Новомосковське лісове господарство» 17.06.2025 року шляхом видання наказу № 185-К від 17.06.2025 року про поновлення позивача на роботі.

Отже позивач вважає, оскільки з боку відповідача має місце затримка виконання рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.05.2025 року у справі № 183/7237/24 про поновлення позивача на роботі (ст. 236 КЗпП України), періодом затримки виконання, за який на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток є період з 21.05.2025 року по 16.06.2025 року, тобто 19 робочих днів. Таким чином позивач просить стягнути розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення, який становить 23 644,36 грн. (1244,44 х19 робочих днів).

Відповідачем до суду наданий відзив, в якому вказує, що Наказом ДП «Ліси України» № 694 від 12.04.2024 року прийнято рішення припинити філію «Новомосковське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» () та 05.08.2024 року було закрито. Вказує, що рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.05.2025 року у справі № 183/7237/24 про поновлення позивача на роботі відповідачем виконано 17.06.2025 року. Також вказали, що Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 31.07.2025 року призначено справу № 183/7237/24 до розгляду на 15 годину 20 хвилин 14 жовтня 2025 року. Просив відмовити в задоволенні позову щодо стягнення середнього заробітку та вважає заявлена моральна шкода в сумі 200 000 грн. та витрати на правничу допомогу є необґрунтованою та завищеними.

У відповіді на відзив відповідача, представник позивача адвокат Мезінов О.Г. зазначив, що згідно наведених у позові пунктів наказу, правонаступником усіх прав та обов`язків закритої філії «Новомосковське лісове господарство» є філія «Східний лісовий офіс», тому саме остання має виконувати рішення суду про поновлення позивача на роботі, яке повинно виконуватися негайно. Вважає що, факт оскарження відповідачем вищевказаного рішення не звільняє від обов`язку його негайного виконання. Вказав, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати.

Ухвалою суду від 29 липня 2025 року позовну заяву залишено без руху (а.с.36-37).

Ухвалою суду від 06 серпня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням (викликом) сторін (а.с.42).

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї зі сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Як встановлено судом, з 10 січня 2023 року працювала у відокремленому підрозділі Державного спеціалізованого господарського підприємства"Ліси України" Філії "Новомосковське лісове господарство" державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на посаді головного бухгалтера, що підтверджується записами у трудовій книжці.

Наказом № 246-К від 20.06.2024 її звільнено з посади з 28 червня 2024 року у зв`язку з скороченням численності штату працівників згідно ст. 40 п.1 КЗпП України (зворот а.с.11).

Рішенням Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.05.2025 року у справі № 183/7237/24 ОСОБА_1 було поновлено на роботі на посаду головного бухгалтера Філії «Новомосковське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» з 29 червня 2024 року. У зазначеному рішенні вказано, що воно підлягає негайному виконанню в частині поновлення на роботі (а.с. 12-16).

Згідно Картки руху документу - рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.05.2025 року у справі № 183/7237/24 надійшло до електронних документів сторін у ЄСІТС 21.05.2025 року о 12-33 год., тому це рішення вважається врученим відповідачу 21.05.2025 року (а.с.17).

Вказане вище судове рішення було виконане роботодавцем філією «Східний лісовий офіс» ДП «Ліси України», як правонаступником закритої філії «Новомосковське лісове господарство», 17.06.2025 року шляхом видання наказу № 185-К від 17.06.2025 року про поновлення позивача на роботі (а.с. 18).

Стосовно вимоги про стягнення середнього заробітку.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

У разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (стаття 236 КЗпП України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 711/8446/16-ц (провадження № 14-37цс19) вказано, що: «стаття 236 КЗпП передбачає, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі за змістом статті 236 КЗпП слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин негайно після проголошення судового рішення (висновок Верховного Суду України у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року у справі № 461/7423/21 (провадження № 61-872св23) зазначено, що: «належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 501/4019/21-ц, провадження № 61-9103св22).

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися. […]

Ураховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Зазначена правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц, від 24 січня 2024 року у справі № 755/3443/21 (провадження № 61-11295св23).

Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

За таких обставин суд погоджується з доводами сторони відповідача щодо періоду стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду: періодом затримки виконання, за який на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток є період з 21.05.2025 року по 16.06.2025 року, тобто 19 робочих днів. З розрахунку який становить 23 644,36 грн. (1244,44 х19 робочих днів).

Стосовно вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (частина перша статті 237-1 КЗпП України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини третя, четверта статті 23 ЦК України).

У постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 24 січня 2024 року у справі № 755/3443/21 (провадження № 61-11295св23) зазначено, що: «зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом -моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) вказано, що «абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати».

У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі № 326/789/21 (провадження № 61-4995св23) зазначено, що: «У постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12 зроблено висновок, що «КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати».

Аналогічний висновок викладений у постанові від 24 січня 2024 року у праві № 755/3443/21 (провадження № 61-11295св23).

Позивач ОСОБА_1 просить стягнути грошову компенсацію моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн., на обґрунтування цих вимог зазначивши, що тривалим непоновленням на роботі їй завдано моральних страждань, вона змушена докладати додаткових зусиль до поновлення своїх прав шляхом звернення адвоката, грубе порушення трудових прав змінило її звичайний ритм життя, що призводило до моральних страждань.

Судом ураховано, що порушення відповідачем трудових прав позивача у зв`язку з невиконанням відповідачем рішення про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, призвели до його моральних страждань.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27 березня 2024 року у справі № 202/7375/22 (провадження № 61-12895св23).

З урахуванням періоду затримки та того, що позивач обґрунтовувала завдану їй моральну шкоду ще іншими порушенням його прав, а також, виходячи з обґрунтованості позову щодо наявності такої шкоди саме у зв`язку з порушенням трудових прав позивача відповідачем, засад розумності та справедливості, суд вважає необхідним визначити розмір грошової компенсації моральної шкоди у сумі 1000,00 грн. (одна тисяча гривень).

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України.

Відповідно до ч.1, ч.2, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами 1-6 статті 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження розміру судових витрат на надання правової допомоги до суду надано копію акту № 1 про надання правничої допомоги та юридичних послуг від 28 серпня 2025 року на суму 4000,00 грн., копію попереднього (орієнтованого) розрахунку суми судових витрат від 22 липня 2025 року на суму від 10000,00 грн. до 14000,00 грн., ордер на надання правничої (правової допомоги) від 11червня 2024 року, копію договору № 17-ФО/2024 про надання правничої допомоги та юридичних послуг від 11 червня 2025 року. З огляду на конкретно визначені суми правничої допомоги стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 2000 грн.

Оскільки однією із засад судочинства, регламентованих пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а тому вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», якою закріплені ставки судового збору, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 364, 43 грн. за вимогу майнового характеру - 1 % від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу та за вимогу про відшкодування моральної шкоди - 1 % від ціни позову, але не менше 1073,60 грн. Оскільки позивачем було сплачено судовий збір у сумі 1789,15 грн., то дана сума підлягає стягненню на користь позивача з відповідача, а інша частина в дохід держави, а саме 575,28 грн.

Керуючись статями 40, 43, 47, 49-2, 49-4, 116 КЗпП України, статями 10, 12, 13, 141, 263, 265 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, заподіяної порушенням трудових прав задовольнити частково.

Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу за затримку виконання рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.05.2025 року у справі № 183/7237/24 в частині поновлення позивача на роботі в сумі 23 644 грн. (двадцять три тисячі шістсот сорок чотири гривні) 36 коп. та моральну шкоду в сумі 1000 (одна тисяча) гривень 00 коп.

Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн. (дві тисячі гривень 00 копійок).

Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1789,15 грн.

Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на користь держави судовий збір в розмірі 575,28 грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач - Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" , місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул. Шота Руставелі, буд. 9А.

Суддя Сорока О.В.