справа № 489/1102/25 провадження №2/489/1426/25
РІШЕННЯ

Іменем України

08 жовтня 2025 року м. Миколаїв

Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Лупової Є.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Грищенко Людмила Анатоліївна, про витребування нерухомого майна

встановив:

17.02.2025 через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_3 в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просить витребувати 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_2 на підставі статті 388 ЦК України.

Як на підставу позовних вимог вказано, що 09.06.2015 між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 прізвище позивачем змінено на підставі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 18.02.2021) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т.Л. та зареєстровано за номером 1170.

За вказаним договором, яким ОСОБА_8 придбала 1/3 зазначеної квартири у ОСОБА_4 , а 2/3 зазначеної квартири у ОСОБА_5 , позивач зареєструвала право власності на всю квартиру за собою.

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т.Л., про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині продажу 1/3 частини спірної квартири, укладеного між нею та відповідачкою, та стягнути з покупця кошти в розмірі вартості цієї частки.

Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17.02.2017 у справі № 498/2752/16-ц позовні вимоги задоволено частково. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений 09 червня 2015 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т.Л. за реєстровим № 1170, недійсним в частині продажу ОСОБА_4 належної їй 1/3 частини цієї квартири ОСОБА_6 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто на користь ОСОБА_4 з ОСОБА_6 судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 19.05.2017 заочне рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17.02.2017 в частині задоволених позовних вимог та стягнення судового збору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.10.2018 у справі № 489/2752/16-ц (провадження № 61-17628св18) касаційну скаргу представника ОСОБА_4 адвоката Ткаченко Я.О. залишено без задоволення, а рішення апеляційного суду Миколаївської області від 19.05.2017 без змін.

Таким чином, правомірність і сам факт набуття ОСОБА_6 від ОСОБА_4 права власності на 1/3 квартири за договором купівлі-продажу від 09.06.2015, встановлені наведеними судовими рішеннями. Тому встановлені наведеними судовими рішеннями обставини не підлягають доказуванню в межах цієї справи з огляду на приписи частини четвертої статті 82 ЦПК України.

Отже, єдиним законним власником квартири АДРЕСА_2 з 09.06.2015 року по цей час була та є ОСОБА_9 .

Однак 10.03.2017, до набрання законної сили заочним рішенням від 17.02.2017 у справі № 498/2752/16-ц, ОСОБА_4 , не маючи права відчужувати відповідне нерухоме майно, що належало ОСОБА_6 , уклала договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., номер за реєстром 327, згідно з яким подарувала 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , право на яку фактично не набула, ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 . При цьому, ОСОБА_10 була обізнана з ситуацією щодо перебігу справи № 498/2752/16-ц.

Згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №522/2202/15-ц (провадження №14-132цс18) за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Такий висновок викладений у постанові Верховного суду України від 24.06.2015, справа №6-251цс15 (пункт 70 постанови). Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справа №522/2110/15-ц.

10.08.2023 ОСОБА_9 зажадала актуалізувати запис про належне їй право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, але отримала рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 68821003, в якому їй було роз`яснено її право на звернення до суду за захистом її порушеного права власності. Однак звернутися до суду вона була позбавлена можливості, оскільки як ОСОБА_4 , так і другий відповідач ОСОБА_10 , до того часу вже померли, а інші особи, до яких можливо було би заявити відповідну вимогу, були позивачеві невідомі.

Так, ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про смерть НОМЕР_3 ). Після її смерті відкрилася спадщина та до спадкової маси було включено 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , на яку згодом 10.07.2024 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грищенко Л.А. було видано свідоцтво про право на спадщину за реєстровим номером 1106.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка № 401198774 від 28.10.2024) після смерті ОСОБА_10 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 10.07.2024 зареєстровано за дочкою ОСОБА_10 ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження НОМЕР_4 , свідоцтво про шлюб НОМЕР_5 , паспорт НОМЕР_6 , виданий 26.11.1998 Ленінським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області), приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грищенко Л.А.

Таким чином, 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 набуто ОСОБА_10 , а згодом і її дочкою ОСОБА_11 в порядку спадкування поза волею власника майна ОСОБА_9 безвідплатно іншим шляхом і це майно вибуло з володіння власника поза його волею.

Як зауважувалося вище за текстом цієї позовної заяви, згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №522/2202/15-ц (провадження №14-132цс18) за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Тож позивач вважає за необхідне обрати спосіб захисту свого порушеного права у вигляді витребування 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 з володіння ОСОБА_2 на підставі частини третьої статті 388 ЦК України.

18.03.2025 представник відповідача адвокат Набокова О.Г. через систему «Електронний суд» надала відзив на позов в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

У відзиві вказано, що позивач вважає себе єдиним законним власником квартири АДРЕСА_2 з 09.06.2015 року. В той же час, ОСОБА_4 вочевидь розуміючи, що жодних договорів купівлі продажу 1/3 квартири АДРЕСА_2 вона не укладала, 29.03.2017, вона уклала договір дарування щодо вказаного майна з ОСОБА_10 . Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Тобто, в разі вжиття належних дій в частині реєстрації прав на нерухоме майно ОСОБА_9 , укладання договору дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 було б неможливим, неможливою була б й подальша реєстрація цього договору в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Лише в серпні 2023 року, позивачка звертається до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради з метою реєстрації права власності на квартиру, що підтверджуються Рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій №68821003 від 10.08.2023. Варто звернути на увагу на підстави на які посилається державний реєстратор, а саме: «Як вбачається з відомостей Державного реєстру речових прав у 2017 році було здійснено правочин, а саме договір дарування від 10.03.2017 №327 на підставі якого було зареєстровано право власності на 1/3 частку квартири за іншим суб`єктом права. Тому, подані документи для державної реєстрації права власності на квартиру не дають змоги встановити набуття речових прав на нерухоме майно».

Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в постанові Пленуму від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін (пункт 13). Таким чином, договір дарування укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 щодо 1/3 квартири АДРЕСА_2 , є дійсним та належним.

Щодо застосування строку позовної давності.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Вказане узгоджується з позицією викладеною у постанові Третьої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 186/599/17. Так, позивачу було відомо про укладання договору дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 ще у липні 2019 року, про свідчить інформація Єдиному державному реєстрі судових рішень. Так, відповідно вказаної інформації (https://reyestr.court.gov.ua/Review/99448662 ) на розгляді в Ленінському районному суді міста Миколаєва перебувала цивільна справа №489/3966/19, за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_10 , треті особи: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Димов О.С.; приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т.Л., про визнання договору дарування недійсним.

02.09.2021, Ленінським районним судом м. Миколаєва по справі № 489/3966/19 було прийнято рішення про залишення позову без розгляду на підставі пункту 3 частини першої 1 статті 257 ЦПК України, у зв`язку з повторною неявкою позивачки до суду. Таким чином, звернення до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради у 2023 році, на нашу думку, є фактично спробою поновлення перебігу строків давності позивачем.

18.03.2025 представник позивача надав відповідь на відзив в якому не погодився із запереченнями представника відповідача та вказав наступне.

1. Щодо суті заявлених позовних вимог представник відповідача вдається до досить маніпулятивної практики перекладення вини з заподіювача на потерпілу сторону, зазначаючи, що в разі вжиття належних дій в частині реєстрації прав на нерухоме майно ОСОБА_9 , укладання договору дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 було б неможливим, неможливою була б й подальша реєстрація цього договору в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Надалі позиція відповідача зводиться до того, що договір дарування, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 щодо 1/3 квартири АДРЕСА_2 , є дійсним та належним. Стосовно того, «що би було, якби», позивач не вбачає підстав для будь-яких рефлексій, адже найкращий спосіб запобігти відповідальності не вчиняти правопорушення, що вочевидь не враховували ані ОСОБА_4 , ані ОСОБА_10 , ані відповідач при заволодінні майном позивачки і подальших маніпуляцій з ним. Тож обґрунтування позиції відповідача таким чином є вочевидь хибним та ницим.

Стосовно «дійсності» договору дарування, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 щодо 1/3 квартири АДРЕСА_2 , то відповідачем та її представником вочевидь проігноровано (або навмисно залишено поза увагою) ту частину позовної заяви, де позивачем наведено відповідну судову практику щодо ефективного способу захисту порушеного права.

Згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №522/2202/15-ц (провадження №14-132цс18) за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. При цьому у пункті 37 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 у справі №914/2618/16 (провадження №12-25гс21) наголошено, що метою позову про витребування майна з чужого володіння (незалежно від того, на підставі приписів яких статей ЦК України цю вимогу заявив позивач) є забезпечення введення позивача у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Так, у випадку нерухомого майна означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на таке майно.

Позивач не вбачає необхідності у більш широкому цитуванні позицій викладених у позовній заяві та «залишених поза увагою відповідача», адже суд з ними може ознайомитись у самій позовній заяві, а відповідач у відзиві на позовну заяву не спростував жодного факту та обґрунтування, наведеного позивачем у позовній заяві.

2. Щодо строку позовної давності то представник відповідача, не вказуючи напряму на те, що строк позовної давності сплив, тим не менше посилається на статі 256, 257, 267 ЦК України, судову практику - постанову (без зазначення дати ухвалення) Третьої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 186/599/17 та просить застосувати позовну давність до позовних вимог, також зазначаючи: «…позивачці було відомо про укладання договору дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 ще у липні 2019 року, про свідчить інформація Єдиному державному реєстрі судових рішень.

У відзиві представник відповідача суперечить сама собі, в одному випадку стверджує, що договір дарування, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 щодо 1/3 квартири АДРЕСА_2 , і право власності на зазначену частку в нерухомості набуто ОСОБА_10 , а згодом і відповідачкою, правомірно; в другому випадку - просить застосувати позовну давність до заявлених позивачкою позовних вимог, а як відомо застосування позовної давності можливе лише за наявності порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованості і доведеності позовних вимог (див. постанову Великої палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16 (11-609апп18),

Тож по суті представник відповідача у другому пункті відзиву на позовну заяву визнає позов.

Разом з цим питання строків позовної давності, оскільки його вже торкнулася представник відповідача, може бути істотним для розгляду цієї справи.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-IX Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено зокрема пунктом 12, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 на території України введено карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID19), який відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України (постанова Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).

Поряд з цим підпункт 2 пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX від 15.03.2022 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено зокрема пунктом 19 такого змісту: «19. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану» (в редакції Закону № 3450-IX від 08.11.2023).

Системний аналіз пунктів 12 та 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України дає висновок про те, що з 12.03.2020 строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного Кодексу України продовжувалися на строк дії такого карантину, тобто до 01.07.2023, а з 24.02.2022 перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану, тобто по цей час.

Як зазначено в позовній заяві, 10.03.2017, коли заочне рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17.02.2017 у справі № 498/2752/16-ц не набрало законної сили, ОСОБА_4 , яка не мала права відчужувати відповідне нерухоме майно, що належало ОСОБА_6 , уклала договір нотаріально посвідчений дарування, згідно з яким подарувала 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , право на яку фактично не набула, оскільки згадане заочне рішення не набрало законної сили, ОСОБА_10 .

При цьому ОСОБА_10 була обізнана з ситуацією щодо перебігу справи № 498/2752/16-ц. Разом з цим чинним законодавством не передбачено обов`язок нотаріуса або сторін за договором дарування повідомляти зокрема інших співвласників нерухомого майна про факт вчинення правочину, його сторін, істотні умови тощо. Ані ОСОБА_4 , ані ОСОБА_10 не повідомляли ОСОБА_9 про факт укладення зазначеного договору дарування.

Отже за усієї обачності позивач не могла дізнатися про те, що належна їй 1/3 частина квартири АДРЕСА_2 була відчужена.

Вперше позивач дізналася про факт існування договору дарування від 10.03.2017 тільки 25.09.2018 з інформаційної довідки № 138985333 від 25.09.2018 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої за її зверненням (а.с.а.с. 22-29 у справі № 489/3966/19), що стало причиною та підставою її звернення 24.07.2019 через представника до Ленінського районного суду міста Миколаєва з позовом до ОСОБА_10 про визнання згаданого договору дарування недійсним.

При цьому ОСОБА_9 не є фахівцем в галузі права та самостійно не брала участь у розгляді справи № 489/3966/19, поклавшись на свого представника, а про її перебіг дізналася (з її слів) тільки у березні 2024 року, безпосередньо ознайомившись з матеріалами відповідної справи.

Тож з урахуванням того, що про відчуження 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 за договором дарування від 10.03.2017, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., номер за реєстром 327, позивач у цій справі дізналася тільки 25.09.2018, з урахуванням приписів статей 256, 257, ч. 1 ст. 261, пунктів 12 та 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України позовна давність наразі не спливла (минуло тільки 19 місяців з 36), тож її застосування з метою відмови в позові не має під собою підстав.

24.03.2025 представник відповідача надала заперечення на відповідь на відзив в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог..

Вказала, що жодних заборон (в тому числі судових рішень), які унеможливлювали б зареєструвати ОСОБА_6 не існувало взагалі, а отже не зрозумілим є на якій підставі реєстраційні дії відносно , як стверджує позивачка набутого нею нерухомого майна не було проведено .

В той же час, ОСОБА_2 , отримала у спадок 1/3 квартири АДРЕСА_2 , відповідно до вимог діючого законодавства, що підтверджується зокрема й копією спадкової справи, що була надана до суду приватним нотаріусом Грищенко Л.А.

Не зрозумілим є посилання представника позивачки й на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №522/2202/15-ц (провадження №14-132цс18).

Не зрозумілим такі посилання є й через те, що жодним судовим рішенням, не встановлено вибуття майна з власності ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_10 .

Ухвалою ОСОБА_12 (на теперішній час Інгульський) районного суду міста Миколаєва суду від 19.02.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено її розгляд в порядку загального позовного провадження. Цією ухвалою витребувано у приватного нотаріуса Грищенко Л.А. копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду від 20.03.2025 забезпечено позов шляхом накладення арешту на 1/3 частину спірної квартири із забороною вчиняти будь-які дії щодо арештованого нерухомого майна.

Ухвалою суду від 19.05.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання, призначене на 23.09.2025, учасники не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Представник позивача 23.09.2025 через систему «Електронний суд» надав заяву про розгляд справи за його відсутності та просив, залишити позов без розгляду у разі повної неявки позивача в судове засідання.

Представник відповідача 22.09.2025 через систем у «Електронний суд» надала клопотання про відкладення (перенесення) судового засідання на іншу дату у зв`язку із необхідністю участі в інших судових засіданнях у Вознесенському міськрайонному суді Миколаївської області. При цьому належних і допустимих доказів зайнятості суду не надала та по яким справам приймає участь у клопотання не вказано.

Третя особа надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності її представника.

Враховуючи, що представник відповідача повторно просила відкласти судове засідання на стадії розгляду справи по суті, при цьому належних і допустимих доказів своєї зайнятості суду не надала, тому суд не вбачає підстав для чергового відкладення розгляду справи та вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, які свої доводи і запереченнях виклали у наданих до суду письмових заявах.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09.06.2015, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т.Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 1170, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_6 купила квартиру АДРЕСА_2 .

Із пункту 2 договору вбачається, що квартира належала продавцям на праві спільної часткової власності: ОСОБА_5 - 2/3 частки; ОСОБА_4 1/3 частки.

Державна реєстрація права власності на вказану квартиру на ОСОБА_6 з часткою 1/1 підтверджена витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.

Зміну прізвища з « ОСОБА_13 » на « ОСОБА_7 » позивач підтвердила свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_7 від 18.02.2021.

В подальшому, у червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Ленінського районного суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та стягнення грошових коштів.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17.02.2017 позов задоволено частково. Визнано договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений 09.06.2015 недійсним в частині продажу ОСОБА_4 належної їй 1/3 частини цієї квартири ОСОБА_6 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Розподілено судові витрати.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 19.12.2017, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 25.10.2018, заочне рішення суду першої інстанції від 17.02.2017 в частині задоволених вимог та стягнення судового збору скасовано та в цій частині у справі ухвалено рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 .

Незважаючи на те, що заочне рішення від 17.02.2017 законної сили не набрало та спір знаходився на розгляді в суді апеляційної інстанції, 10.03.2017 ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування (зареєстровано в реєстрі за № 327) подарувала 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_10 .

На підставі договору дарування ОСОБА_10 здійснила державну реєстрацію свого права власності на 1/3 частки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (витяг № 82166142 від 10.03.2017).

Довідкою про реєстрацію місця проживання особи Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської Міської ради від 19.04.2021 позивач підтвердила, що в квартирі АДРЕСА_2 вона зареєстрована з 02.09.2015.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 померла, про що зроблено відповідний актових запис № 947 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 від 31.03.2022).

04.08.2023 позивач ОСОБА_9 звернулася до державного реєстратора із заявою про здійснення державної реєстрації права власності на квартиру, але рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_14 від 10.08.2023 № 68821003 було відмовлено заявнику у проведенні реєстраційних дій за заявою у зв`язку із тим, що в Державному реєстрі речових прав у 2017 році було здійснено правочин, а саме договір дарування від 10.03.2017 № 327 на підставі якого було зареєстровано право власності на 1/3 частку квартири за іншим суб`єктом права.

Із дослідженої судом спадкової справи № 29/2022 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 встановлено, що спадщина на підставі заповіту була прийнята ОСОБА_2 , дочкою спадкодавця, якій приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грищенко Л.А. 10.07.2024 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/3 частки в прав спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно доданої до позову Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 28.10.2024, право власності на квартиру АДРЕСА_2 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) зареєстровано за: ОСОБА_2 1/3 частка, підстава свідоцтво про право на спадщину від 10.07.2024; ОСОБА_6 - 2/3 частки, підстава договір купівлі-продажу від 09.06.2015.

Правове обґрунтування та мотиви суд.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також - органи і особи, уповноважені захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014 у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках(частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України):

1) якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) якщо майно було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 21.12.2016 у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна у власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Наведеного вище висновку дотримується Верховний Суд в постанові від 10.09.2025 у справі № 725/10987/23 (провадження № 61-3461цс25).

У справі встановлено, що 1/3 частка квартири АДРЕСА_2 вибула з володіння власника ОСОБА_9 на підставі заочного рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17.02.2017 у справі № 489/2752/16-ц, ухваленого щодо цього майна, яке в подальшому було скасоване рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 19.05.2017, залишеного без змін постановою Верховного Суду від 25.10.2018.

Таким чином, спірна частка квартири вибула з володіння позивача поза її волею.

Відповідач ОСОБА_2 є особою, яка є останнім набувачем вказаного нерухомого майна та набула право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10 , яка в свою чергу набула право власності на вказане майно на підставі договору дарування від дарувальника ОСОБА_4 , яка не вправі була його відчужувати.

Отже, відповідно до вимог частини третьої статті 388 ЦК України ОСОБА_2 , яка набула право власності на спірну частку квартири в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10 , вважається добросовісним набувачем, яка безоплатно набула спірне майно, а тому заявлена до неї позивачем вимога про витребування 1/3 частки на підставі частини третьої статті 388 ЦК України є правомірною та підлягає зволенню.

При цьому, суд наголошує, що в даному випадку задоволення віндикаційної позовної вимоги про витребування майна у добросовісного набувача достатньо для реалізації позивачем своїх майнових прав.

Інші доводи представника відповідача не впливають на висновк суду, а тому суд не вбачає необхідності в наведенні свої аргументів відносно них, оскільки вони не мають значення.

Щодо застосування до спірних правовідносин позовної давності, про що заявлено у відзиві на позов представником відповідача.

За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

При цьому суд до уваги висновок, сформульований Європейським судом з прав людини у справі «Фінікарідов проти Кіпру» (Finikaridov v. Cyprus) про те, що механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.

Відповідач вказує, що позивачу було відомо про укладення договору дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 ще в липні 2019 року, про свідчить інформація з Єдиного державного реєстру судових рішень, відповідно до якої на розгляді Ленінського районного суду міста Миколаєва перебувала цивільна справа № 489/3966/19 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_10 про визнання договору дарування недійсним. 02.09.2021 судом по вказаній справі було прийнято судове рішення про залишення позову без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України, у зв`язку з повторною неявкою позивача до суду.

За такого, звернення позивача до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради у 2023 році, на думку представника відповідача, є фактично спробою поновлення перебігу строку давності.

З такими доводами представника відповідача суд не погоджується з огляду на наступне.

Як встановлено судом та на це вказує представник позивача у відповіді на відзив, позивач не була стороною договору дарування спірної частки квартири, відповідно вона не могла знати про укладення такого договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 та про його існування. Про цей договір позивач дізналася лише 25.09.2018 з інформаційної довідки № 138985333 від 25.09.2018 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої за її зверненням, що стало підставою її звернення в липні 2019 року через представника до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування.

Отже саме з цього часу (25.09.2018) і розпочався перебіг строку позовної давності, оскільки іншого судом не встановлено та доказів, які спростовували це матеріали справи не містять.

Разом з тим, положеннями пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19, позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023 та пункту 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було передбачено, що У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Положення пункту 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України були виключені підставі Закону України від 14.05.2025 № 4434-IX «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», який набрав чинності з 04.09.2025.

Таким чином, на дату звернення позивача до суда позовна давність щодо заявлених ОСОБА_1 позовних вимог не спливла, то цей строк на час подання позову (лютий 2025 року) внаслідок його продовження на строк дії карантину та воєнного стану не є пропущеним.

Згідно частини сьомої статті 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

У справі ухвалою суду від 30.03.2025 за заявою позивача було забезпечено позов шляхом накладення арешту на спірну частку квартири із покладенням заборони на відповідача та третіх осіб вчиняти будь-які дії щодо арештованого нерухомого майна.

Так як суд дійшов висновку про задоволення позову, встановлені судом заходи забезпечення позову відповідно до частини сьомої статті 158 ЦПК України продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили та можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

У зв`язку із задоволення позову з відповідача на користь позивача на підставі частини першої статті 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір в сумі 1453,44 грн. (968,96 грн. за подання позову + 484,48 грн. за забезпечення позову).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду

У позові позивачем заявлено, що нею будуть понесено витрати на правничу допомогу в розмірі 43000,00 грн., докази на підтвердження яких будуть надані суду до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення.

Так як суд ухвалив рішення на користь позивача, який задовольнив позовні вимоги повністю, позивач вправі подати суду докази несення витрат на правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення цього рішення, а інша сторона звернутися до суду із клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

У разі неподання позивачем відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Керуючись статями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Грищенко Людмила Анатоліївна, про витребування нерухомого майна задовольнити.

Витребувати з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 .

Заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою ОСОБА_12 (на теперішній час Інгульський) районного суду у місті Миколаєві від 20.03.2025, у вигляді накладення арешту на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 , з встановленням заборони ОСОБА_2 та третім особам укладення правочинів, перереєстрацію речових прав та здійснення будь-яких інших реєстраційних дій щодо 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили та можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Роз`яснити, що відповідно до частиною восьмої статті 141 ЦПК України позивач вправі протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду подати до суду докази несення витрат на оплату правничої допомоги адвоката. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку заява залишається без розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_9 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ;

відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_8 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ;

третя особа: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округ Миколаївської області Грищенко Людмила Анатоліївна, місцезнаходження: м.Миколаїв, вул. Велика Морська, 111/1.

Повний текст судового рішення складено 08.10.2025.

Суддя І.В.Коваленко