Провадження 2/127/5719/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі

головуючого судді Борисюк І.Е.,

за участю: секретаря судового засідання Обертун Н.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

адвоката позивачів Драчук Т.М.,

адвоката відповідача ОСОБА_2 Воронцової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Приватного науково-виробничо-некомерційного підприємства «Бікорт» та ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» та ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась адвокат Драчук Тамара Миколаївна, діючи в інтересах Приватного науково-виробничо-некомерційного підприємства «Бікорт» та ОСОБА_1 , з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» та ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що із протоколу про адміністративне правопорушення від 02.12.2021 вбачається, що 02.12.2021 об 11 год. 40 хв. по вулиці Київській, 104 в м. Вінниці водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Renault Duster», д.н.з. НОМЕР_1 , виконуючи поворот ліворуч, не надав дорогу автомобілю «Dacia Logan», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який рухався в зустрічному напрямку, внаслідок чого здійснив з ним зіткнення, після чого внаслідок інерції удару здійснив зіткнення з транспортним засобом «Hyundai 120», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_4 , який виїжджав з прилеглої території, завдавши транспортним засобам механічних пошкоджень та матеріальних збитків, чим порушив вимоги п. 10.4 ПДР України. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 26.05.2022 у справі № 127/33919/21 провадження у справі відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП. Як вбачається з даної постанови суду, вина ОСОБА_1 у ДТП, що сталася 02.12.2021, у передбаченому законом порядку не встановлена. Власником транспортного засобу «Dacia Logan», д.н.з. НОМЕР_2 , яким на момент ДТП керував ОСОБА_2 , є ОСОБА_5 , а транспортний засіб «Renault Duster», д.н.з. НОМЕР_1 , належить приватному науково-виробничо-комерційному підприємству «Бікорт», яким на момент ДТП керував ОСОБА_1 . ОСОБА_5 звернувся до ПрАТ «СК «УНІКА» із заявою про страхове відшкодування, однак страхова компанія відмовила у страховому відшкодуванні оскільки відсутня постанова суду, яка б встановила вину ОСОБА_1 у ДТП, яка сталась 02.12.2021. ОСОБА_5 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 та ПрАТ «СК «УНІКА» про відшкодування шкоди завданої ДТП. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03.04.2024 у справі № 127/15416/22 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 , яке було залишено в силі постановою Вінницького апеляційного суду від 09.09.2024. З висновку експертів Вінницького відділення КНДІСЕ за результатами проведення судової комплексної автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи у цивільній справі № 127/15416/22 від 11.09.2023 № 974/975/23-21 вбачається, що в заданій дорожній ситуації в діях водія автомобіля марки «Renault Duster», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 вбачаються невідповідності технічним нормам вимог п.п. 10.5, 11.4, 16.13. ПДР України. Однак, саме в діях водія автомобіля «Dacia Logan», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 вбачаються невідповідності нормам п. 12.3 ПДР України, які, з технічної точки зору, знаходились у причинному зв`язку з виникненням події даної ДТП, оскільки водій автомобіля «Renault Duster», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 не створював небезпечну дорожньо-транспортну ситуацію для водія «Dacia Logan», д.н.з. НОМЕР_2 . Ухвалюючи рішення у справі № 127/15416/22, суд прийшов до висновку, що ним не встановлено протиправної поведінки ОСОБА_1 , причинного зв`язку між протиправною поведінкою ОСОБА_1 та збитками. ПНВКП «Бікорт» звернулось до АТ «СГ «ТАС» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, як власник пошкодженого автомобіля, а також подало заяву на виплату страхового відшкодування. Після отримання вказаних повідомлень про ДТП та заяви на виплату страхового відшкодування, АТ «СГ «ТАС» відмовило у виплаті страхового відшкодування, оскільки до страхової компанії не було подано документів, що підтверджують вину ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП. ПНВКП «Бікорт» вказує на наявність підстав для деліктної відповідальності за завдання шкоди власнику транспортного засобу «Renault Duster», д.н.з. НОМЕР_1 , внаслідок ДТП, що відбулась 02.12.2021. Висновками експерта за результатами проведення транспортно товарознавчої експертизи від 09.11.2022 № 6936/22-21 та від 25.10.2024 № 2791/24-21 визначено, що вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля RENAULT DUSTER д.н.з. НОМЕР_1 , в результаті його пошкодження станом на 08.11.2022 складав 238 515, 78 гривень, в тому числі ВТВ 15 421, 85 гривень. Оскільки виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність при пошкодженні транспортного засобу в ДТП, покладено на страховика в межах суми страхування, встановленої договором обов`язкового страхування, а згідно Полісу № АТ1734541 верхня межа страхової суми становить 130 000, 00 гривень, тобто сума страхового відшкодування, яка може бути сплачена страховою компанією на користь позивача, не може перевищувати вказані 130 000, 00 гривень. Вартість матеріального збитку, завданого ОСОБА_1 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_2 , перевищує ліміт страхового відшкодування, тому із ОСОБА_2 , як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром матеріального збитку та страховим відшкодуванням. Крім того, позивач ОСОБА_6 вказує на завдання йому моральної шкоди ОСОБА_2 , яка виразилась у тому, що позивач нервував внаслідок ДТП, що сталась з вини ОСОБА_2 , і пошкодження автомобіля, що належить його підприємству, тривала втрата можливості використовувати автомобіль в професійному житті та в інтересах підприємства, суттєвої втрати автомобілем товарного вигляду, витрачанням часу для вирішення питань щодо ремонту автомобіля, відмовою винної особи в досудовому врегулюванні спору та необхідності відновлення порушених прав.

Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду адвоката позивачів із вимогами: про стягнення з АТ «Страхова група «ТАС» на користь Приватного науково-виробничо-комерційного підприємства «Бікорт» страхового відшкодування у розмірі 130 000, 00 гривень; про стягнення з ОСОБА_2 на користь Приватного науково-виробничо-комерційного підприємства «Бікорт» матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 108 515, 78 гривень; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 20 000, 00 гривень. Також адвокат позивачів просила суд стягнути із АТ «Страхова група «ТАС» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати понесені в зв`язку з проведенням експертиз від 03.11.2022 і від 02.10.2024, а також вирішити питання судових витрат.

Ухвалою суду від 11.12.2024 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено провести в порядку загального позовного провадження. Також, даною ухвалою запропоновано відповідачам надати суду відзиви, а також докази у строк, встановлений судом; роз`яснено наслідки ненадання заяв по суті справи у встановлений судом строк без поважних причин.

20.01.2025 від представника відповідача - ПАТ «СГ «ТАС» на адресу суду надійшов відзив на позов, у прийнятті якого ухвалою суду від 06.02.2025 було відмовлено.

Ухвалами суду від 06.02.2025 відповідачу ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 .

Також, 20.01.2025 на адресу суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позов (одержано судом 21.01.2025), який ухвалою суду від 06.02.2025 було прийнято до розгляду і запропоновано учасникам справи надати відповідні заяви по суті справи.

Ухвалою суду від 10.03.2025 ПАТ «СГ«ТАС» продовжено процесуальний строк, встановлений судом для подання відзиву та прийнято до розгляду поданий відзив на позовну заяву і запропоновано учасникам справи надати відповідні заяви по суті справи.

У строк встановлений вищевказаними судовими рішеннями на адресу суду від позивачів відповіді на відзиви та від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 , письмові пояснення щодо позову та/або відзиви не надійшли.

Також ухвалою суду від 10.03.2025 було зупинено провадження у справі.

Ухвалою суду від 15.04.2025 було поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 13.05.2025 витребувано докази по справі - з Відділу ведення архівних справ Вінницького міського суду Вінницької області матеріали цивільної справи № 127/15416/22; закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

20.05.2025 суду надано витребувані ухвалою суду від 13.05.2025 докази.

Ухвалою суду від 31.07.2025 відповідачу ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Ухвалою суду від 02.10.2025 відмовлено у задоволенні клопотань адвоката Воронцової О.В., діючої в інтересах відповідача ОСОБА_2 , про витребування доказів по справі та призначення у справі комплексної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи.

Представник відповідача - ПАТ «СГ «ТАС» та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, хоча у відповідності до ст. 128 ЦПК України були належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомлено. Водночас, в матеріалах справи міститься заява третьої особи від 12.06.2025 про розгляд справи у її відсутність. Від представника відповідача на адресу суду заява про відкладення розгляду справи та/або розгляд справи у його відсутність не надходила. Таким чином, представник відповідача - ПАТ «СГ «ТАС» не з`явився в судове засідання без поважних причин.

Позивач ОСОБА_1 , діючи в своїх інтересах та будучи представником ПНВНП «Бікорт», та адвокат позивачів, а також адвокат відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_7 , не заперечували щодо розгляду справи у відсутність представника співвідповідача ПАТ «СГ «ТАС» та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 .

Враховуючи думку ОСОБА_1 , діючого в своїх інтересах та інтересах ПНВНП «Бікорт», адвоката позивачів та адвоката відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_7 , а також положення ст. 223 ЦПК України, суд постановив провести судове засідання у відсутність представника співвідповідача ПАТ «СГ «ТАС» та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 (ухвала суду постановлена без оформлення окремого документа та занесена до протоколу судового засідання).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , діючи в своїх інтересах та будучи представником ПНВНП «Бікорт», а також адвокат позивачів підтримали позовні вимоги, аргументуючи мотивами викладеними у позовній заяві, та просили їх задовольнити.

Адвокат відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_7 заперечувала щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та недоведеність.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з ЄДРСР, доступ до якого є публічним, постановою Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/33919/21 від 26.05.2022, яка набрала законної сили 07.06.2022, провадження у справі відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП.

Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Із постанови Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/33919/21 від 26.05.2022 вбачається, що 02.12.2021 року об 11 год. 40 хв. по вул. Київській, 104 в м. Вінниці водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Renault Duster», д.н.з. НОМЕР_1 , виконуючи поворот ліворуч, не надав дорогу автомобілю «Dacia Logan», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , який рухався в зустрічному напрямку, внаслідок чого здійснив з ним зіткнення, після чого внаслідок інерції удару здійснив зіткнення з транспортним засобом «Hyundai 120», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_4 , який виїжджав з прилеглої території, завдавши транспортним засобам механічних пошкоджень та матеріальних збитків, чим порушив вимоги п. 10.4 ПДР України.

Водночас, протокол про адміністративне правопорушення це відповідним чином оформлений уповноваженою особою процесуальний документ про вчинення діяння, яке містить ознаки правопорушення, передбаченого КУпАП.

Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення, в розумінні ст. 251 КУпАП, є доказом у справі про адміністративне правопорушення.

Складання протоколу - це процесуальна дія суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та, в силу положень ст. 251 КУпАП, є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Протокол про адміністративне правопорушення встановлює лише виявлені порушення, однак, не породжує будь-яких правових наслідків для особи, не встановлює її прав і обов`язків.

Той факт, що постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 26.05.2022 провадження у справі про адміністративне правопорушення було закрито у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 38 КУпАП, не може бути визнано як підставу для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки це не є реабілітуючою підставою.

Вищевказане узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах, зокрема, від 04.03.2020 у справі № 641/2795/16-ц, 29.04.2020 у справі № 686/4557/18, від 26.01.2002 у справі № 465/674/19, від 26.10.2022 у справі № 645/6088/18.

Отже, не притягнення водія до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо.

Суд зауважує, що встановлення в межах цивільно-правового спору про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, обставин спричинення пошкодження майна потерпілої сторони, а також наявності в діях особи, яка завдала відповідної шкоди, вини (умислу чи необережності), може оцінюватись судом на загальних підставах.

Судом встановлено, що на час скоєння 02.12.2021 ДТП, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на відповідній правовій підставі володіли транспортними засобами марки Dacia Logan», д.н.з. НОМЕР_2 , та «Renault Duster», д.н.з. НОМЕР_1 , відповідно.

Внаслідок ДТП транспортні засоби марки «Dacia Logan», д.н.з. НОМЕР_2 , «Renault Duster», д.н.з. НОМЕР_1 , та «Hyundai 120», д.н.з. НОМЕР_3 , були пошкоджені.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/15416/22 від 03.04.2024, яке набрало законної сили 09.09.2024 на підставі постанови Вінницького апеляційного суду, було відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ПрАТ «СК «УНІКА», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне науково-виробничо-комерційне підприємство «Бікорт» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, що сталася 02.12.2021. (т. 1 а.с. 24-35)

У ході розгляду вищевказаної справи було проведено судову комплексну автотехнічну та транспортно-трасологічну експертизу, за результатми якої складено відповідний висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 974/975/23-21 від 11.09.2023. (т. 1 а.с. 36-41)

Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, вищевказаним судовим рішенням від 03.04.2024 було встановлено наступне:

«…Висновком експертів Вінницького відділення КНДІСЕ за результатами проведення судової комплексної автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи у цивільній справі № 127/15416/22 від 11.09.2023 року № 974/975/23-21 встановлено:

1. Під час дорожньо-транспортної пригоди яка сталась 02.12.2021 року о 11.40 год., за адресою м. Вінниця, по вулиці Київській, 104, між автомобілями DACIA LOGAN д.н.з НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 та автомобілем RENAULT DUSTER д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , водій автомобіля DACIA LOGAN д.н.з НОМЕР_2 ОСОБА_2 повинен був керуватись технічними нормами вимог п. 12.3, а водій автомобіля марки RENAULT DUSTER д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 повинен був керуватись технічними нормами вимог П.10.5., П.11.4. та П.16.13, Правил дорожнього руху України.

2. Відповідно відомостей, які містяться в матеріалах наданих справ, в заданій дорожній ситуації, з технічної точки зору, причиною виникнення даного ДТП стала невідповідність дій водія автомобіля DACIA LOGAN д.н.з НОМЕР_2 ОСОБА_2 технічним нормам вимог п. 12.3 ПДР України та невідповідність дій водія автомобіля марки RENAULT DUSTER д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 технічним нормам вимог П.10.5., П.11.4. та П.16.13. ПДР України.

3. В заданій дорожній ситуації, відповідно даних матеріалів наданих справ, в діях водія автомобіля DACIA LOGAN д.н.з НОМЕР_2 ОСОБА_2 вбачається невідповідність технічним нормам вимог п. 12.3 ПДР України, а в діях водія автомобіля RENAULT DUSTER д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 вбачається невідповідність технічним нормам вимог П.10.5, П.11.4, та П.16.13 ПДР України.

4. Відповідно відомостей, які містяться в матеріалах наданих справ, в заданій дорожній ситуації в діях водія автомобіля марки RENAULT DUSTER д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 вбачаються невідповідності технічним нормам вимог п.п. 10.5, 11.4,16.13. ПДР України, в діях водія автомобіля DACIA LOGAN д.н.з НОМЕР_2 ОСОБА_2 вбачаються невідповідності нормам п 12.3 Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, знаходились у причинному зв`язку з виникненням події даної ДТП.

З дослідницької частини Висновку експертів Вінницького відділення КНДІСЕ за результатами проведення судової комплексної автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи у цивільній справі № 127/15416/22 від 11.09.2023 року № 974/975/23-21 вбачається, що

В заданій дорожній ситуації водій ТЗ2 (RENAULT DUSTER д.н.з. НОМЕР_1 ) повинен був керуватись технічними нормами вимог Правил дорожнього руху України:

11.10.5. Поворот необхідно виконувати так, щоб при виїзді з перехрещення проїзних частин транспортний засіб не опинився на смузі зустрічного руху...

П.11.4. На дорогах з двостороннім рухом, які мають щонайменше дві смуги для руху в одному напрямку забороняється виїжджати на призначений для руху бік дороги

П.16.13. Перед поворотом ліворуч і розворотом водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо та праворуч.

В заданій дорожній ситуації водій ТЗ1 (DACIA LOGAN д.н.з НОМЕР_2 ) повинен був керуватись технічними нормами вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України.

П.12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об?єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Під технічною можливістю попередження ДТП в експертній практиці розуміють можливість уникнути зіткнення (наїзду, перекидання, тощо) шляхом зменшення швидкості, зупинки чи маневру транспортного засобу; дослідження питання щодо такої можливості пов`язано з аналізом дій водіїв з моменту виникнення небезпеки для руху [1].

Моментом виникнення небезпеки в практиці автотехнічних досліджень розуміють таку дорожньо-транспортну ситуацію, в якій водій повинен негайно вживати заходи для попередження пригоди чи зменшення-ступеня тяжкості її наслідків, і яка може бути об?єктивно виявлена з робочого місця водія (або такі особливості дорожньої обстановки, які створюють на даній ділянці дороги особливо значну вірогідність виникнення пригоди чи можливість пригоди з тяжкими наслідками) [1].

Технічна можливість попередити наїзд у водія визначається шляхом порівняння величини повного зупинного шляху керованого ним Т31 в даній дорожній ситуації So і відстані, на якій знаходився ТЗ до смуги руху іншого ТЗ в момент виникнення небезпеки для руху.

Повний зупинний шлях автомобіля Т31 визначимо по формулі:

Va Vа2

So = (tl + t2 + 0,5*t3) *--------- + --------- = (м)

3,6 26 * J

Де: Va - швидкість руху автомобіля з матеріалів справ 30-40 км /год.

t 1 - ситуаційний час реакції водія - 1.0 с

Ін - стале сповільнення при гальмування Т31 (категорія М1 група 3) ,м/(с*с):

3.9-5.9 мокрий асфальт.

Т2-час запізнення спрацювання гальмівного приводу Т31, (кат. М1 група 3) с:

0.2;

Т3- час наростання сповільнення Т31 (категорія М1 група 3) сек 0.15-0.2

30-40 30-402

So = (1.0+0.2+0,5*0.15-0.2)*---------- + --------------- = 30.0 - 16,7 (M)

3,6 26*3.9-5.9

Sa - відстань між ТЗ на час виникнення небезпеки для руху: 100-120 метрів, чи 8-10 метрів / 5 км/год х 30-40 км/год + 30-40 км/год /3.6 х 3 сек = 73- 113. 3м.

В умовах даної пригоди Sa и So визначаються рівними, відповідно 73 - 113. 3 метри та 30.0 - 16,7 метрів. Поскільки Sa більше So, відповідно, водій Т31 мав технічну можливість зупинити Т31 до смуги руху Т32 шляхом гальмування при умові виконання ним вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України з моменту початку руху ТЗ 2 по смугах його напрямку руху.

В заданій дорожній ситуації, відповідно даних матеріалів наданих справ, в діях водія ТЗ 1 вбачається невідповідність технічним нормам вимог п. 12.3 ПДР України а в діях водія ТЗ 2 вбачається невідповідність технічним нормам вимог ПІДР України.

Відповідно методичного посібника: Методические рекомендации по производству автотехнической експертизы, под редакцией Н.М.Кристи , ВНИИСЕ М.- 1971.

Если при експертном исследовании установлено, что помеха для движения не создавала опасной обстановки, т.е. не заставляла водителя другого транспортного средства принимать экстренные меры для предотвращения происшествия, эксперт может сделать вывод, что действия водителя, создавшего помеху не находятся в причинной связи с происшествием .

Если установлено, что помехой была создана опасная обстановка, водитель другого транспортного средства имел возможность предотвратить происшествие, действия водителя, создавшего эту обстановку, следует рассматривать как необходимою условие возникновения происшествия.

Следовательно, они не соответствуют требованиям Правил дорожного. движения и находятся в причинной связи с происшествием.

Визначимо коефіцієнт небезпеки.

Якщо:

Ко

Ко = 0.6-1.0 - небезпечна дорожньо-транспортна ситуація;

Ко > 1.0 - процес розвитку дорожньо-транспортної ситуації буде визначатися закономірностями, які не залежать від дій водія (аварійна ситуація).

Коефіцієнт небезпеки для руху (Ко) визначається шляхом встановлення

залежності:

Ko = So / Sa = 30.0... 16,7 / 73.....113 = 0,41-0.14.

Оскільки Ко 0,41-0.14 що

Тобто, з вказаного висновку вбачається, що в заданій дорожній ситуації в діях водія автомобіля марки RENAULT DUSTER д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 вбачаються невідповідності технічним нормам вимог п.п. 10.5, 11.4,16.13. ПДР України.

Однак, саме в діях водія автомобіля DACIA LOGAN д.н.з НОМЕР_2 ОСОБА_2 вбачаються невідповідності нормам п 12.3 Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, знаходились у причинному зв`язку з виникненням події даної ДТП, оскільки водій автомобіля RENAULT DUSTER д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 не створював небезпечну дорожньо-транспортну ситуацію для водія DACIA LOGAN д.н.з НОМЕР_2 ОСОБА_2 .

Крім того, за клопотання представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Драчук Т.М. в судовому засіданні були допитані експерти ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , яким було доручено проведення вищевказаної експертизи.

В судовому засіданні експерт ОСОБА_8 підтвердив, що саме ним було виконано частину експертизи щодо обрахування технічної можливості попередити наїзд у водія автомобіля DACIA LOGAN д.н.з НОМЕР_2 ОСОБА_2 в даній дорожній ситуації в момент виникнення небезпеки для руху та визначення коефіцієнту небезпеки. А також пояснив, що в діях водія автомобіля DACIA LOGAN д.н.з НОМЕР_2 ОСОБА_2 вбачаються невідповідності нормам п. 12.3 Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, знаходились у причинному зв`язку з виникненням події даної ДТП, оскільки водій автомобіля RENAULT DUSTER д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_1 не створював небезпечну дорожньо-транспортну ситуацію для водія DACIA LOGAN д.н.з НОМЕР_2 ОСОБА_2 .

Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_9 зазначив, що в заданій дорожній ситуації водій автомобіля RENAULT DUSTER д.н.з. НОМЕР_1 повинен був керуватись технічними нормами вимог Правил дорожнього руху України: 11.10.5. Поворот необхідно виконувати так, щоб при виїзді з перехрещення проїзних частин транспортний засіб не опинився на смузі зустрічного руху. П.11.4. На дорогах з двостороннім рухом, які мають щонайменше дві смуги для руху в одному напрямку забороняється виїжджати на призначений для руху бік дороги П.16.13. Перед поворотом ліворуч і розворотом водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо та праворуч. В заданій дорожній ситуації водій автомобіля DACIA LOGAN д.н.з НОМЕР_2 повинен був керуватись технічними нормами вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України: п.12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Крім того, допитані в судовому засіданні експерти зазначили, що під час виконання експертизи ними було використано матеріали цивільної справи № 127/15416/22 в 1 томі на 167 аркушах та матеріали справи про адміністративне правопорушення № 127/33919/21 в 1 томі на 91 аркуші…»

«…З урахуванням встановлених обставин справи суд вважає, що позивачем не доведені позовні вимоги про стягнення з ПрАТ «СК «УНІКА» на користь ОСОБА_5 матеріальні збитки, нанесені останньому в наслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 88 377 грн. 51 коп. та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. 00 коп., оскільки судом не встановлено протиправної поведінки ОСОБА_1 , причинного зв`язку між протиправною поведінкою ОСОБА_1 та збитками.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, в даному випадку відповідача ОСОБА_1 . Відсутність причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача ОСОБА_1 та завданою шкодою виключає склад цивільного правопорушення, і, як наслідок, настання юридичної відповідальності. Доведення наявності вини ОСОБА_1 у завданні шкоди позивачу, зобов`язаний, у відповідності до норм чинного законодавства саме позивач, який звернувся з позовом до суду про стягнення шкоди на підставі статті 1166 ЦК України…».

У ході розгляду справу було оглянуто та досліджено матеріали цивільної справи № 127/15416/22 та справи про адміністративне правопорушення № 127/33919/21 (справа-замінник в матеріалах справи № 127/15416/22).

Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно із ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

З вищевказаного висновку експертів Вінницького відділення КНДІСЕ за результатами проведення судової комплексної автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи від 11.09.2023 № 974/975/23-21 вбачається, що в заданій дорожній ситуації в діях водія автомобіля марки «Renault Duster», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , вбачаються невідповідності технічним нормам вимог п.п. 10.5, 11.4, 16.13. ПДР України. Однак, саме в діях водія автомобіля «Dacia Logan», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , вбачаються невідповідності нормам п. 12.3 Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, знаходились у причинному зв`язку з виникненням події даної ДТП, оскільки водій автомобіля «Renault Duster», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_1 не створював небезпечну дорожньо-транспортну ситуацію для водія «Dacia Logan», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 .

Вказані обставини були встановлені й вищевказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Водночас, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у справі № 127/15416/22 від 03.04.2024 питання щодо прав та/або обов`язків ОСОБА_2 судом не вирішувались.

Судом встановлено, що вищевказаний висновок комплексної автотехнічної та транспортно-трасологічної експертиза від 11.09.2023 складено кваліфікованими судовими експертами, які обізнані про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок; у висновку вказано: де, коли і ким його складено; на якій підставі була проведена експертиза; питання, які були поставлені експертам; наведено обґрунтовані відповіді на поставлені питання; які матеріали експерти використали тощо.

Твердження ОСОБА_2 про те, що вищевказаний висновок експертизи не є допустимим доказом у даній справи, є безпідставними.

Посилання ОСОБА_2 на те, що при проведенні експертизи не було досліджено відео з відеореєстратора, який, як він стверджує, був установлений в автомобілі «Dacia Logan», д.н.з. НОМЕР_2 , яким він керував 02.12.2021, що спотворило результати експертного дослідження, суд вважає необґрунтованими. Доказів того, що такий відеозапис був наявний, матеріали справи не містять. При цьому ОСОБА_2 такий доказ суду не надав і не повідомив про неможливість надання такого доказу, клопотання про його витребування не заявляв.

Дослідивши вищевказаний висновок, суд вважає його повним, обґрунтованим і таким, що не викликає сумніву у його правильності, а отже даний висновок експертів є належним і допустимим доказом у даній справі.

Так, адвокатом ОСОБА_2 Воронцовою О.В. було подано клопотання про призначення у даній справі комплексної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи, у задоволенні якого 02.10.2025 було відмовлено, про що постановлено відповідну ухвали із наведенням обґрунтувань такого рішення. При цьому варто зауважити, що одна лише незгода учасника справи із висновком експерта не є самостійною підставою для призначення повторної судової експертизи.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Порушення норми права є загальною юридичною підставою всіх видів юридичної відповідальності. Фактичною підставою цивільно-правової відповідальності є правопорушення як юридичний факт.

Цивільне правопорушення - це протиправна дія або бездіяльність особи, що порушує норми актів цивільного законодавства або умови договору, і з якою договір або закон пов`язують виникнення цивільно-правової відповідальності.

Поведінка особи визнається протиправною, якщо вона не відповідає вимогам права, вираженим в актах цивільного законодавства або договорі. Недоговірна відповідальність виникає лише у разі завдання шкоди неправомірними діями правопорушника (ч. 1 ст. 1166 ЦК України). У разі ж завдання шкоди правомірними діями, цивільна відповідальність не настає.

Таким чином, протиправний характер діяння є універсальною типовою умовою цивільно-правової відповідальності. Якщо порушуються цивільні відносини, які виникають на підставі будь-яких юридичних фактів, крім договору (відповідно при недоговірній відповідальності), протиправним визнається діяння особи, що порушує заборони, а також прямі приписи певної поведінки учасників правовідносин, встановлені в нормах права.

Висловлені ОСОБА_2 у відзиві заперечення не спростовують встановлені судом обставини у даній справі.

У сукупності досліджених в ході розгляду справи й оцінених доказів суд прийшов до висновку, що водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Dacia Logan», д.н.з. НОМЕР_2 , 02.12.2021 об 11 год. 40 хв. по вул. Київській, 104 в м. Вінниці, порушив п. 12.3 ПДР України, що, з технічної точки зору, знаходиться у причинному зв`язку з виникненням ДТП і його наслідками.

Відповідачем ОСОБА_2 в ході розгляду даної цивільної справи вищевказані обставини не спростовано належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для відмови в задоволенні позову в частині вимог до нього.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є власником автомобіля «Dacia Logan», д.н.з. НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 16-16зв.), яким ОСОБА_2 на відповідній правовій підставі володів на час скоєння 02.12.2021 ДТП.

Внаслідок ДТП транспортний засіб «Renault Duster», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить на праві власності ПНВКП «Бікорт» (т. 1 а.с. 14-14зв.), і яким на відповідній правовій підставі володів на час ДТП ОСОБА_1 , був пошкоджений.

Відповідачами не доведено суду, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України).

Відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортний засобів № АТ1734541 транспортний засіб «Dacia Logan», д.н.з. НОМЕР_2 , є забезпеченим і відповідальність водія забезпечуваного транспортного засобу застрахованою станом на 02.12.2021. (т. 1 а.с. 19)

Судом встановлено, що згідно ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, подія, яка сталася 02.12.2021, є страховим випадком.

Станом на час виникнення спірних правовідносин спеціальним законом, що регулював правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, був Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV). У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).

Відповідно до положень ч. 1 та ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього кодексу.

За загальним правилом, відповідальність несе особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Статтею 3 Закону № 1961-IV визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Згідно із ст. 5 Закону № 1961-IV об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

За змістом ст.ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону № 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, у тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але, якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до ст. 29 Закону № 1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

За загальним правилом та з огляду на положення ст. 1192 ЦК України розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Виходячи з аналізу зазначених норм, визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, висновком експерта.

Згідно із висновком експерта Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження № 6936/2221 від 09.11.2022 на замовлення директора ПНВКП «Бікорт» Откаленка В.І., розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Renault Duster», д.н.з. НОМЕР_1 , в результаті його пошкодження станом на 08.11.2022 складав 238 515, 78 гривень, в тому числі ВТВ 15 421, 85 гривень. (а.с. 42-57)

Вищевказане також вбачається із висновку експерта Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення транспортно-товарознавчого дослідження № 2791/24-21 від 25.10.2024. (т. 1 а.с. 59-68)

Експерт прийшов до висновку, що відновлення транспортного засобу «Renault Duster», д.н.з. НОМЕР_1 , є економічно доцільним, а тому вартість матеріального збитку завданого власнику пошкодженого при ДТП транспортного засобу було визначено ним в розмірі 238 515, 78 гривень, в тому числі втрата товарної вартості автомобіля 15 421, 85 гривень.

Суд звертає увагу на те, що згідно ч. 1 ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Висновок експерта № 6936/2221 від 09.11.2022 не відповідає вимогам ст. 102 і ч. 5 ст. 106 ЦПК України, адже не містить відомостей про те, що він підготовлений для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а тому не може розцінюватись судом як висновок експерта, складений на замовлення учасника справи.

Водночас, вищевказаний висновок № 2791/24-21 від 25.10.2024 відповідає вимогам ст. 102 ЦПК України щодо висновку експерта, зокрема, у висновку вказано, що: експертиза проводилась для подання її висновку до суду; експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок; питання, які були поставлені експертові; наведено обґрунтовані та чіткі відповіді на поставлені питання; які матеріали експерт використав тощо. Також із висновку чітко вбачається, що експертом було особисто проведено огляд об`єкта дослідження; висновок складено з дотриманням Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.07.2009 № 1335/5/1159), з урахуванням Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440, яким визначено загальні засади оцінки майна і майнових прав.

Під час оцінки КТЗ експертом враховано технічні, технологічні характеристики та особливості об`єкта оцінки, умови його експлуатації, обслуговування та зберігання, технічного стану на підставі відповідної технічної, довідкової, облікової документації та обстежень; виходячи з мети оцінки здійснено всі процедури в межах методів оцінки, визначених вищевказаною Методикою.

Отже, дослідивши висновок експерта № 2791/24-21 від 25.10.2024, суд вважає його повним, обґрунтованим і таким, що не викликає сумніву у його правильності, а отже даний висновок експерта є належним і допустимим доказом у даній справі.

Клопотання про призначення додаткової або повторної експертизи щодо визначення розміру матеріального збитку від учасників справи не надходили.

Відповідачами не оспорювався і не спростовано визначений експертом у вищевказаному висновку розмір матеріального збитку.

Судом встановлено, що розмір заподіяної ПНВКП «Бікорт» майнової шкоди перевищує ліміт відповідальності ПАТ «СГ «ТАС».

Як передбачено ст. 1194 ЦК України, у разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному.

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі ст. 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі ст. 1194 ЦК України -відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Водночас, судом встановлено, що ПАТ «СГ «ТАС» було відмовлено ПНВК «Бікорт» у виплаті страхового відшкодування у зв`язку із ненаданням документів, що підтверджують вину ОСОБА_2 у ДТП та пропуском строку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування, що, зокрема, покладено в основу заперечень ПАТ «СГ «ТАС» щодо задоволення позовних вимог в частині до страховика. Однак, суд не погоджується із таким рішенням ПАТ «СГ «ТАС» і, відповідно, з таким твердженням, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 22 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 28 Закону № 1961-IV шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Статтею 29 вказаного вище Закону визначено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до ст. 33 Закону № 1961-IV страхувальник, у разі настання ДТП, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово має надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Тобто страхувальник має вчинити дії для повідомлення страховика про настання ДТП.

У свою чергу, страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП страховик (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (ст. 34 Закону № 1961-IV). Тобто страховик після повідомлення страхувальником про ДТП має здійснити всі дії для встановлення та виплати страхового відшкодування.

У страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає у разі навмисних дій страхувальника, спрямованих на настання страхового випадку (підпункт 37.1.1 пункту 37.1 ст. 37 Закону № 1961-IV), або у разі вчинення ним умисного кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку (підпункт 37.1.2 пункту 37.1 ст. 37 Закону № 1961-IV).

Крім того, у страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає і тоді, коли має місце неналежна поведінка й з боку потерпілого, а саме: невиконання обов`язків, визначених Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди (підпункт 37.1.3 пункту 37.1 ст. 37 Закону); неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 ст. 37 Закону № 1961-IV).

Отже, закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки.

Добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За змістом ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій.

Виходячи з формулювання ст. 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в ст. 3 ЦК України.

Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.

Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.

Разом з тим у порушення принципу пропорційності законом не встановлено механізму захисту права осіб (поновлення права), які добросовісно виконують покладені на них обов`язки, якщо шкода не відшкодована не з їхньої вини. Тому тлумачення права щодо відшкодування шкоди за наслідками страхового випадку за Законом № 1961-IV, має здійснюватися з огляду на добросовісне виконання зобов`язань та поведінки всіх учасників (добросовісна чи недобросовісна поведінка/дії) та пропорційність інтересів усіх учасників цих правовідносин.

За змістом норми ст. 1166 ЦК України, за загальним правилом, майнова шкода відшкодовується: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.

Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст. 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон № 85/96-ВР)).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст. 980 ЦК України).

Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон № 1961-IV.

Згідно зі ст. 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV.

Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно із ст. 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до ст. 5 вказаного вище Закону, об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (п. 22.1 ст. 22 Закону № 1961-IV).

Згідно із ч. 1 і ч. 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик в межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону № 1961-IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №147/66/17).

Водночас в Законі № 1961-IV наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (ст. 3 Закону № 1961-IV).

Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

При цьому, слід мати на увазі, що відповідно до положень ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільний кодекс України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ч. 2 і ч. 4 ст. 14 ЦК України).

Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи права інших осіб у спосіб передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо застосування законодавства про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 465/4621/16-к зазначено, що «у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права».

У постанові від 11.12.2019 по справі № 465/4287/15, розглядаючи справу за позовом фізичної особи до ПрАТ «УПСК» про стягнення страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди, Велика Палата Верховного Суду визначила, що «зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає», а «тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування».

За змістом зазначених норм права встановлюється, як добросовісність поведінки особи, чиї права порушено, так і передбачається, що припинення права може бути лише у випадках, передбачених законом.

Зміст суб`єктивного цивільного права становлять такі юридичні правомочності, як реалізація особою права на дії; можливість вимагати певної поведінки від інших; можливість захисту порушеного права в юрисдикційному порядку (зокрема, у досудовому та судовому порядку).

Під здійсненням цивільного права слід розуміти реалізацію тих можливостей, які становлять зміст суб`єктивного цивільного права. Здійснення цивільного права відбувається шляхом вчинення фактичних та юридичних дій, що свідчить по свободу поведінки учасників цивільних правовідносин при реалізації своїх прав та обов`язків на власний розсуд.

Цивільне законодавство встановлює правило, згідно з яким нездійснення особою своїх майнових прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 12 ЦК України). При цьому, ЦПК України містить норми, коли нездійснення цивільного права є підставою для припинення цивільного права, настання інших негативних правових наслідків для носія такого права.

Поняття відмови від права не є тотожним поняттю нездійснення права. Відмова від належного особі права припиняє таке право.

Також припинення цивільного права та/або припинення права на захист порушеного права та/або припинення права на отримання відшкодування від певної особи не є ідентичними. Припинення цивільного права має під собою наслідком припинення цивільних правовідносин та відбувається, як вже було зазначено, лише у випадках, передбачених законом.

Припинення ж права на відновлення або захист порушеного права, право на відшкодування шкоди за рахунок певної особи не позбавляє особу взагалі цивільного права, але має наслідком неможливість отримання відновлення порушеного права або відшкодування шкоди тощо за рахунок певної особи (припинення поруки, пропуск позовної давності до одного з боржників). При цьому особа не позбавлена права на отримання захисту або відновлення порушеного права від іншого боржника за його наявності.

Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1 статті 331 Закону № 1961-IV).

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 910/7449/17).

В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 465/4287/15).

Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

Разом з тим, ані Закон № 1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.

Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (ст.ст. 263-264, 267 ЦК України).

Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.

Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим ст. 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (ст. 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (ст. 13 ЦК України) та принципу повного відшкодування шкоди (ст. 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 виснувала, що з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону № 1961-IV).

Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Вищевказане узгоджується із правовими висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі № 147/66/17.

Разом з тим, як встановлено судовим рішенням від 03.04.2024 у справі № 127/15416/22, ОСОБА_5 , який є власником автомобіля «Dacia Logan», д.н.з. НОМЕР_2 , зважаючи на складання протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_1 , 02.12.2021 повідомив ПрАТ «СК «УНІКА», у якій була застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 , про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

Однак, листом ПрАТ «СК «УНІКА» № 479549 від 14.07.2022 було відмовлено ОСОБА_5 у здійсненні страхового відшкодування, оскільки відсутня постанова суду, яка встановлювала б вину ОСОБА_1 , а постановою суду від 26.05.2022 провадження у справі закрито. (т. 1 а.с. 22)

19.10.2022 ПНВКП «Бікорт» було повідомлено ПАТ «СГ «ТАС» про ДТП, яка сталася 02.12.2021, а 08.10.2024 подано заяву про страхове відшкодування. (т. 1 а.с. 206-209)

Листом ПАТ «СГ «ТАС» від 12.11.2024 ПНВКП «Бікорт» відмолено у виплаті страхового відшкодування, оскільки не було подано документів, що підтверджують вину ОСОБА_2 згідно ст. 124 КУпАП. (т. 1 а.с. 23)

Водночас із змісту відзиву ПАТ «СГ «ТАС» вбачається, що ПНВКП «Бікорт» було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, оскільки ним було пропущено термін подачі відповідної заяви в порядку «пункту 1.4 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»».

Однак, лише 09.09.2024 було встановлено судом, що ОСОБА_1 не створював небезпечну дорожньо-транспортну ситуацію для водія «Dacia Logan», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_2 і саме в діях останнього вбачаються невідповідності нормам ПДР України, які, з технічної точки зору, знаходились у причинному зв`язку з виникненням події ДТП, яка сталася 02.12.2021.

26.11.2024 позивачами було пред`явлено позов про відшкодування майнової шкоди, зокрема.

При цьому суд зауважує, що у даній справі суд мав встановити наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою ОСОБА_2 та збитками, завданими в результаті ДТП, що сталася 02.12.2021.

Як вже суд зазначав вище, для стягнення збитків потрібна наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками.

Таким чином, за твердженням самого ж страховика, до встановлення винної особи в судовому порядку, заява про страхове відшкодування не підлягала б задоволенню.

Суд вважає, що за встановлених в ході розгляду справи обставин, ПАТ «СГ «ТАС» не сприяло у визначенні характеру та розміру збитків на виконання пункту 331.1 статті 331 Закону № 1961-IV, а також не вчинило жодних дій, визначених статтею 34 цього Закону після отримання інформації про дорожньо-транспортну пригоду, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати).

Необхідною умовою виникнення обов`язку страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором).

ПНВКП «Бікорт» доведено, що його представником здійснено розумних, необхідних та достатніх заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, а тому суд прийшов до висновку, що ПНВКП «Бікорт» має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика - ПАТ «СГ «ТАС», що відповідатиме принципам розумності та справедливості.

Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Таким чином, з ПАТ «СГ «ТАС» на користь ПНВК «Бікорт» підлягає стягненню страхове відшкодування в межах ліміту відповідальності - 130 000, 00 гривень (франшиза - 0).

Враховуючи, що розмір страхового відшкодування, який має бути виплачений ПНВК «Бікорт» страховиком, є недостатнім для повного відшкодування шкоди, завданої відповідачем ОСОБА_2 , який застрахував свою цивільну відповідальність, тому ОСОБА_2 зобов`язаний сплатити ПНВК «Бікорт» різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка становить 108 515, 78 гривень (238 515, 78 гривень 130 000, 00 гривень).

Щодо вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення на його користь із відповідача ОСОБА_2 моральної шкоди, суд прийшов до наступного висновку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц дійшла висновку, що виходячи з положень ст.ст. 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 та п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).

Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 і ч. 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.

Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Встановлені судом обставини на переконання суду призвели до спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди, яка виразилася в душевних стражданнях та психологічних переживаннях, яких він зазнав в зв`язку із подіями ДТП.

Отже, судом встановлено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача ОСОБА_2 .

Судом враховано характер моральних страждань ОСОБА_1 , глибину його психічних переживань (страждань), тривалість негативних наслідків (страждань).

Судом прийнято до уваги, що відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що ОСОБА_1 не зазнав страждань, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Психологічне напруження та незручності, що виникли внаслідок пошкодження майна підприємства «Бікорт», власником та керівником якого є ОСОБА_1 , відповідачем, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння йому моральної шкоди.

При цьому, судом прийнято до уваги, що рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди.

Суд звертає увагу, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її збагачення.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Тому, враховуючи вищезазначене, беручи до уваги характер моральних страждань, які переніс ОСОБА_1 , враховуючи певні його турботи і хвилювання, пов`язані з наслідками протиправних дій відповідача, час та зусилля, які потрібні для відновлення попереднього стану пошкодженого майна, необхідність звернення до суду щодо захисту своїх прав, відношення відповідача ОСОБА_2 до даних правовідносин, а також виходячи із принципів розумності та справедливості при даних обставинах, суд вважає, що вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди з відповідача ОСОБА_2 на його користь підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 5 000, 00 гривень, що буде справедливою сатисфакцією потерпілої сторони.

Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Також, судом в ухвалах від 11.12.2024 і від 10.03.2025 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові пояснення викладені в заявах по суті справи та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно якої суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивачів шляхом стягнення:

- з ПАТ «СГ «ТАС» на користь ПНВК «Бікорт» страхового відшкодування в розмірі 130 000, 00 гривень;

- з ОСОБА_2 на користь ПНВК «Бікорт» різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) в розмірі 108 515, 78 гривень;

- з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 5 000, 00 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити, враховуючи їх необґрунтованість та недоведеність належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позову в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено сплату позивачами при зверненні до суду судового збору в сумі 4 788, 92 гривень: ОСОБА_1 - 1 211, 20 гривень; ПНВНП «Бікорт» - 3 577, 72 гривень, що підтверджується платіжними інструкціями від 25.11.2024 та від 29.11.2024. (а.с. 13, 95)

Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог:

- з ПАТ «СГ «ТАС» на користь ПНВК «Бікорт» в розмірі 1 949, 86 гривень (100 %, які становлять 54, 50 % від загального розміру);

- з ОСОБА_2 на користь ПНВК «Бікорт» в розмірі 1 627, 86 гривень (100 %, які становлять 45, 50 % від загального розміру);

- з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в розмірі 302, 80 гривень (25 %).

Решту судового збору в сумі 908, 40 гривень, слід залишити за позивачем ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Статтею 102 ЦПК України визначено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством; предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань; предметом висновку експерта не можуть бути питання права; висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи; висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи; суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку; у висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав; інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством; у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Адвокатом позивачів під час пред`явлення позову було надано висновки експерта Вінницького відділення КНДІСЕ МЮУ № 6936/22-21 від 09.11.2022 і № 2791/24-21 від 25.10.2024 за результатами проведення транспортно-товарознавчих експертиз, складених на замовлення директора ПНВКП «Бікорт». (т. 1 а.с. 42-68) Судом встановлено, що позивачем ПНВКП «Бікорт» за проведення транспортно-товарознавчих експертиз сплачено 4 991, 45 гривень, що підтверджується платіжними інструкціями від 03.11.2022 та 02.10.2024. (т. 1 а.с. 69-70)

Надані адвокатом позивачів докази в частині відповідають вимогам ст. 102 ЦПК України щодо висновку експерта. Так, у висновку експерта № 2791/24-21 від 25.10.2024 вказано, що експертиза проводилась для подання її висновку до суду, эксперт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок тощо. Водночас висновок № 6936/22-21 від 09.11.2022 таких відомостей не містить, що вказує на невідповідність його вимогам ст. 102 ЦПК України щодо висновку експерта.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що початок «вирішення спору» щодо своїх «прав та обов`язків цивільного характеру» пов`язується з поданням цивільного позову (див., зокрема: REDKA v. UKRAINE, № 19164/04, § 32, ЄСПЛ, від 21 червня 2007 року; VASILCHUK v. UKRAINE, № 31387/05, § 49, ЄСПЛ, від 10 грудня 2009 року).

Період, коли тривало провадження щодо процесуальних питань, має розглядатись як частина розгляду справи по суті та, відповідно, як частина вирішення спору щодо прав та обов`язків цивільного характеру (LITVINYUK v. UKRAINE, № 55109/08, § 19, ЄСПЛ, від 01 березня 2018 року).

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 25.10.2023 у справі № 712/4126/22 сформулювала наступний висновок:

«Розумний читач, який повністю володіє мовою, зрозумів би текст процесуальних норм так, що сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену як до подання позову, так і після (особливо, якщо суд врахував відповідний висновок експертизи як доказ). Отже відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі;

звужувальне тлумачення процесуальних норм щодо не відшкодування судових витрат за експертизу суттєво обмежує засаду (принцип) цивільного судочинства про відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення. При цьому таке обмеження не обумовлене безпосередніми приписами норм процесуального законодавства, а здійснене касаційним судом на підставі припущень про обмеження права іншої особи брати участь у процесі проведення експертизи, зокрема подавати заяву про відвід експерта, що не відповідає дійсності, оскільки, враховуючи засаду (принцип) змагальності, учасники справи не позбавлені можливості під час розгляду справи судом заперечувати проти висновку експерта, в тому числі посилаючись на наявність підстав для відводу, а суд за таких обставин має підстави для визнання такого висновку експерта недопустимим доказом;

відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (особливо, якщо суд врахував відповідний висновок експерта як доказ), не відповідає вимогам розумності та правової визначеності, «підриває» конструкцію забезпечення передбачуваності застосування процесуальних норм, а тому не є такою, що відповідає верховенству права».

Водночас витрати ПНВКП «Бікорт» понесені 03.11.2022 на проведення експертизи № 6936/22-21 від 09.11.2022 в сумі 2 265, 24 гривень не підлягають розподілу, адже такі витрати не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України та не є судовими витратами відповідно до ст. 133 ЦПК України. Крім того такі витрати не підлягають стягненню з відповідачів на користь ОСОБА_1 , як того вимагала адвокат позивачів, адже такі витрати було понесено ПНВКП «Бікорт». Витрати, які є судовими в розумінні ст. 133 ЦПК України, підлягають розподілу в порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України на користь осіб, які їх понесли.

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що понесені позивачем ПНВКП «Бікорт» витрати на проведення експертизи № 2791/24-21 від 25.10.2024 на його замовлення до відкриття провадження у даній справі, відносяться до судових витрат у цій справі, а тому, враховуючи положення п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню із відповідачів на користь позивача ПНВКП «Бікорт» в сумі 2 726, 21 гривень пропорційно розміру задоволених позовних вимог:

- з ПАТ «СГ «ТАС» в розмірі 1 485, 78 гривень (100 %, які становлять 54, 50 % від загального розміру);

- з ОСОБА_2 в розмірі 1 240, 43 гривень (100 %, які становлять 45, 50 % від загального розміру).

Відповідачем ОСОБА_2 хоча й було вказано у попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат про понесення і очікування понесення таких витрат в сумі 5 000, 00 гривень, однак доказів таких витрат суду до закінчення судових дебатів не надано. Відповідачем та/або його адвокатом не було зроблено заяву про надання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення у відповідності до положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом установленого строку така заява залишається без розгляду.

Склад та розмір судових витрат входить до предмета доказування у справі.

До ухвалення рішення у справі відповідачами та/або їх представниками, а також третьою особою не повідомлено суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідачами та/або їх представниками, а також третьою особою не було зроблено заяву про надання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення у відповідності до положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Водночас, щодо понесених позивачами інших судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу, то адвокат позивачів до закінчення судових дебатів у справі заявила про неможливість подання доказів, що підтверджують розмір понесених позивачами таких витрат, а тому просила суд вирішити дане питання після ухвалення рішення по суті позовних вимог, посилаючись на ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Згідно із ч. 2 і ч. 3 ст. 246 ЦПК України для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог, у зв`язку із чим, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому ст. 270 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі і в тому самому порядку, що й судове рішення.

До ухвалення рішення у справі учасники справи не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших витрат, крім витрат позивачів на професійну правничу допомогу; про причини неможливості надання таких доказів. Отже, доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення відповідачам та третій особі терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених інших судових витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України). Водночас, суд вважає за необхідне встановити позивачам п`ятиденний термін після ухвалення рішення по суті позовних вимог для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи вищенаведене та керуючись Конституцією України, ст.ст. 3, 12, 15, 16, 22, 509, 999, 1166, 1187, 1188, 1192, 1194 ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), Законом України «Про страхування» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), ст.ст. 2, 4, 10-13, 76-83, 89, 133, 137, 141, 229, 258, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь Приватного науково-виробничо-некомерційного підприємства «Бікорт» страхове відшкодування в розмірі 130 000, 00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Приватного науково-виробничо-некомерційного підприємства «Бікорт» матеріальні збитки завдані джерелом підвищеної небезпеки в розмірі 108 515, 78 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000, 00 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь Приватного науково-виробничо-некомерційного підприємства «Бікорт» судовий збір в розмірі 1 949, 86 гривень та витрати, пов`язані із проведенням експертизи в розмірі 1 485, 78 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Приватного науково-виробничо-некомерційного підприємства «Бікорт» судовий збір в розмірі 1 627, 86 гривень та витрати, пов`язані із проведенням експертизи в розмірі 1 240, 43 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 302, 80 гривень.

Судовий збір в сумі 908, 40 гривень залишити за ОСОБА_1 .

Приватному науково-виробничо-некомерційному підприємству «Бікорт» та ОСОБА_1 протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (до 20.10.2025) надати суду докази щодо розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 30 жовтня 2025 року о 12 год. 15 хв. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області за адресою: 21050, м. Вінниця, вул. Грушевського, 17 (зал судових засідань № 17).

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку заява залишається без розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Приватне науково-виробничо-некомерційне підприємство «Бікорт»: ; місцезнаходження: м. Вінниця, вул. 600-річчя, буд. 42, кв. 74.

ОСОБА_1 : ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ; місце проживання: АДРЕСА_1 .

Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС»: ; місцезнаходження: м. Київ, проспект Берестейський, буд. 65.

ОСОБА_2 : ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_5 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 : ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП невідомий; місце проживання: АДРЕСА_3 .

Рішення суду складено 13.10.2025.

Суддя