КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС», поданою представником Романенком Михайлом Едуардовичем, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Кирильчук І. А., у місті Києві, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року ТОВ «Діджи Фінанс» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому просило суд стягнути із ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором №3 від 13 липня 2021 року у розмірі 27 918,75 грн; судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн;

В обґрунтування позовних вимог вказувало, що зареєструвавшись у власному кабінеті на сайті ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» 13 липня 2021 року відповідач з використанням сервісу online-кредитування подала заявку № 3 на отримання кредиту в розмірі 7 500 грн. Кредитний договір укладений у електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» за допомогою одноразового паролю.

ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» перерахувало відповідачці на її банківську картку кредитні кошти. Таким чином, кредитодавець виконав зобов`язання за кредитним договором від 13 липня 2021 року. Разом з тим, відповідач свої зобов`язання за договором не виконала, грошові кошти отримані у кредит не повернула у строк погоджений сторонами у договорі, у зв`язку з чим в останньої виникла заборгованість у розмірі 27 918,75 грн.

05 вересня 2022 року між ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» та ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір факторингу № 556/ФК-22, згідно якого ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» відступило право вимоги, а ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права вимоги до відповідачки за кредитним договором №3 від 13 липня 2021 року.

Крім того, позивач зазначив, що було вжито заходів щодо досудового врегулювання спору між сторонами. Відповідачці 30 жовтня 2023 року направлялась Досудова вимога про сплату заборгованості за Кредитним Договором №3 від 13 липня 2021 року Вих.№-АВ.

На підставі викладеного позивач був вимушений звернутися до суду для врегулювання спірного питання у судовому порядку.

Рішенням рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 червня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Діджи Фінанс».

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ТОВ «Діджи Фінанс» подало апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що факт зарахування кредитних коштів на картковий рахунок позичальника не входить до компетенції первісного кредитора. Звертає увагу, що для підтвердження укладення правочину в електронній формі позивач через електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд» додав до позовної заяви візуальну форму оригіналу електронного доказу у вигляді договору № 3 про надання споживчого кредиту від 13 липня 2021 року з відповідними додатками до договору, укладеного між відповідачем та первісним кредитором. У преамбулі візуальної форми документів зазначено реєстраційний номер облікової картки платника податків відповідача, його номер телефону та електронну пошту.

При цьому посилається на презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України), зазначаючи, що договір № 3 не визнаний недійсним чи неукладеним у встановленому законом порядку.

Також зазначає, що відсутність електронних доказів генерації одноразового ідентифікатора не може бути підставою для відмови у позовних вимогах, оскільки відсутність кваліфікованого електронного підпису не зумовлює недостовірність певних даних в електронній формі та не ставить під сумнів достовірність електронного доказу.

Факт перерахування кредитних коштів на картковий рахунок позичальника підтверджується листом від АТ «ПУМБ» та витягом з додатку до нього, який є надавачем платіжних послуг.

Звертає увагу, що позивачу невідомий повний номер картки, як і первісному кредитору. Повний номер картки вводиться позичальником та автоматично зашифровується і зберігається у самій платіжній системі, через яку здійснюються платежі і так як ні позивач, ні первісний кредитор не мають доступу до транзакцій по картковому рахунку відповідача, бо є фінансовими установами, а не установою банку.

Оскільки, кредит було видано на платіжну картку позичальника, всі правовідносини між позичальником, кредитором та банком-еквайром регулюються Постановою НБУ № 164 від 29.07.2022 «Про затвердження Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів».

Судом першої інстанції безпідставно не враховано, що відповідачем не оспорювалася належність йому платіжної картки за, який зазначено у Витягу з Додатку до листа АТ «ПУМБ» за № КНО- /55 від 02 серпня 2024 року, так і зарахування спірних кредитних коштів на неї.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Суд апеляційної інстанції забезпечив право відповідача ОСОБА_1 подати відзив (заперечення) на апеляційну скаргу, направивши відповідне поштове повідомлення 15 вересня 2025 року, яке повернулось із відмітками працівників пошти «адресат відсутній за вказаною ним адресою», заяви про зміну адреси місця проживання перебування від вказаної особи до суду не надходили.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вжив усіх можливих заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи апеляційним судом.

У справі «Гарячий проти України» (заява № 43925/18) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за не надіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, 13 липня 2021 року між ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 3, який вчинено в електронній формі та підписано електронним підписом з одноразовим ідентифікатором.

13 липня 2021 року ОСОБА_1 підписала оферту, в якій зазначила свої особисті дані, а саме: прізвище, ім`я, по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника, номер паспорту, електронну пошту, домашню адресу. Відповідач підтвердила, що ознайомилась з правилами оферти, Правилами надання коштів у позику та істотними умовами правочину, погодився та прийняла оферту ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» щодо укладення спеціальних умов № 3 від 13 липня 2021 року до договору кредитної лінії № 34681 від 13 липня 2021 року, шляхом використання одноразового ідентифікатора в якості особистого.

Відповідно до умов п. 1.1 договору кредитної лінії № 34681 від 13 червня 2021 року, кредитор зобов`язався надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, цього договору, а позичальник зобов`язався одержати та повернути кредит та сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Кредит надається на умовах відновлювальної лінії.

Для отримання кредиту позичальник подає заяву про надання кредиту (п. 1.3).

Пунктом 1.7 договору встановлено, що кредит надається на споживчі цілі (для власних потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника).

Пунктом 1.5 договору визначено, що сума кредиту, первинний строк на який він надається, а також розмір процентної ставки визначаються у відповідних спеціальних умовах.

Згідно з вимогами пункту 2.1 договору кредитної лінії кошти кредиту надаються кредитодавцем у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної карти, реквізити якої надані позичальником кредитодавцю з метою отримання кредиту.

Пунктом 2.4 встановлено, що кредит вважається наданим в день перерахування кредитодавцем суми кредиту.

Розділом 1 спеціальних умов № 3 визначено: сума кредиту: 7 500,00 грн первинний строк, кредиту: 30 календарних днів, процентна ставка - 1.25% в день та базова процентна ставка - 2.25 % в день.

У п. 2.1. спеціальних умов погоджено графік розрахунків, за яким термін платежу визначено 12 серпня 2021 року, сума кредиту - 7 500,00 грн, проценти за користування кредитом - 2 812,50 грн, разом до сплати - 10 312,50 грн.

Реальна річна процентна ставка складає 4 806,67 % річних (п. 2.2 спеціальних умов).

Пунктом 2.3 спеціальних умов визначено, що у випадку користування кредитом понад строк, встановлений спеціальними умовами (за умовами відсутності чинних угод про продовження) або угодами про продовження (у разі укладання), особливі умови, встановлені для позичальника програмою лояльності, втрачають силу, застосовується базова процентна ставка, а нараховані проценти за весь строк користування кредитом підлягають перерахуванню за базовою процентною ставкою.

05 вересня 2022 року між ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» укладено договір факторингу № 556/ФК-22, за умовами якого право грошової вимоги за кредитним договором № 3 від 13 липня 2021 року, укладеним між ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» та ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять належних доказів, підтверджуючих виконання первісними кредиторами ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» умов договору № 3 від 13 липня 2021 року, щодо здійснення безготівкового переказу грошової суми на банківський рахунок позичальника шляхом використання вказаних позичальником реквізитів електронного платіжного засобу. Надані позивачем договір факторингу та витяг з реєстру боржників до договору факторингу самі по собі не є належними та допустимими доказами наявності заборгованості та її розмір за договором, оскільки будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача, підтвердження отримання останнім кредитних коштів відповідно до укладеного договору позивачем не надано.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.

Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як убачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором кредиту, позивач посилався на те, що 13 липня 2021 року ОСОБА_1 з використанням сервісу online-кредитування https://cashberry.com.ua/ подала заявку на отримання кредиту, зареєструвавшись у власному кабінеті на відповідному сайті та прийнявши умови кредитного договору за допомогою одноразового паролю, на підставі чого отримала кредит в розмірі 7 500 грн.

На підтвердження надання відповідачу та зарахування на його банківську карту кредитних коштів в розмір 7500 грн позивачем надано суду першої інстанції копію оферти - спеціальні умови № 3 до договору кредитної лінії № 34681 від 13 липня 2021 року, договір кредитної лінії № 34681 від 13 червня 2021 року, розрахунок заборгованості за період з 13 липня 2021 року по 11 листопада 2021 року, лист АТ «ПУМБ» № КНО-/55 від 02 серпня 2024 року, підписаний заступником голови правління банку та витяг з додатку до нього, який підписано представником ТОВ «КОМПАНІ ІНВЕСТ ФІНАНС», копію досудової вимоги від ТОВ «Діджи Фінанс», що була адресована ОСОБА_1 про наявність у неї заборгованості по кредитному договору, копію договору факторингу від 5 вересня 2022 року № 556/ФК-22.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що поданий позивачем та підписаний представником первісного кредитора додаток до листа АТ «ПУМБ» № КНО-/55 від 02 серпня 2024 року не є належним доказом на підтвердження факту здійснення перерахунку кредитних коштів на картковий рахунок позичальника.

У постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц та у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц суд виснував, «що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з зазначеною нормою закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 4 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Разом з тим, як зазначив суд першої інстанції, та з чим погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, позивачем не надано належного доказу того, що заявлена сума кредитних коштів в розмірі 7 500 грн була перерахована на картковий рахунок, як належить саме ОСОБА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до суду першої інстанції заявлялось клопотання про витребування доказів, а саме витребувати з АТ «ПУМБ» первинний банківський документ (виписку по рахунку, платіжну інструкцію, меморіальний ордер, тощо) як доказ перерахунку кредитних коштів на картковий рахунок відповідача за № НОМЕР_1 в сумі 7 500 грн на виконання умов кредитного договору №3 від 13 липня 2021 року.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 31 грудня 2024 року відкрито провадження у справі та задоволено зазначене клопотання.

06 січня 2025 року до суду першої інстанції надійшла відповідь АТ «ПУМБ» № КНО-07.8.6/68БТ від 02 січня 2025 року (вх. 275 від 06 січня 2025 року) з якої вбачається, що банківська карта № НОМЕР_1 не емітована АТ «ПУМБ». Зазначено, що для отримання більш детальної інформації слід звернутись безпосередньо до банка-еквайра.

06 січня 2025 року до суду першої надійшло повторне клопотання представника позивача про витребування доказів, у якому останній просить витребувати в АТ «ПУМБ» () відомості про перерахування коштів ТОВ «КОМПАНІ ІНВЕСТ ФІНАНС» (попередня назва - ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ ФІНАНС» () на користь ОСОБА_1 .

У листі АТ «ПУМБ» № КНО-07.8.6/68БТ від 02 січня 2025 року (вх. 275 від 06 січня 2025 року) повідомляється, що 13 липня 2021 року проведена операція на суму 7 500,00 грн (відправник ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС», ID транзакції 45) з використанням сервісу переказу коштів через АТ ПУМБ на карту НОМЕР_2 . З метою уточнення інформації, щодо особи власника карти та зарахування коштів на неї рекомендують звернутись до банка-емітента карти отримувача.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновок суду першої інстанції відповідає матеріалам справи, в яких відсутні належні докази перерахування та отримання відповідачем кредиту в розмірі 7 500 грн. за договором від 13 липня 2021 року № 3 про надання споживчого кредиту.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи у розділі відомостей про позичальника в договорі про надання споживчого кредиту № 3 від 13 липня 2021 року зазначено прізвище, ім`я, по батькові ОСОБА_1 , адресу її проживання, ідентифікаційний код та серію і номер паспорта.

Однак, кредитний договір не містить відомостей про одноразовий ідентифікатор, який має бути згенерований при підписанні відповідачкою ОСОБА_1 цього договору.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності належних та допустимих доказів здійснення безготівкового перерахування суми кредиту на банківський рахунок позичальника, у зв`язку з чим позов ТОВ «Діджи Фінанс» про стягнення з ОСОБА_1 , заборгованості за договором споживчого кредиту № 3 від 13 липня 2021 року, не підлягає задоволенню.

Щодо оцінки договору факторингу від 05 вересня 2022 року № 556/ФК-22, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» та ТОВ «Діджи Фінанс», згідно якого останній отримав право вимоги за кредитним договором № 3 від 13 липня 2021 року колегія суддів зазначає, що такий договір не оспорюється сторонами та не є предметом розгляду у цій справи, а тому висновки суду першої інстанції щодо цього не впливають на правильність вирішення спору по суті.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», подану представником Романенком Михайлом Едуардовичем,залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 червня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська Фінагеєв В.О.