Провадження № 2/761/4271/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря судових засідань: Путря Д.В.,

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача 2: ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному позовному провадженні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», ОСОБА_3 про стягнення страхового відшкодування, пені, 3 % річних, інфляційних, матеріальної та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

В грудні 2024 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», ОСОБА_3 про стягнення страхового відшкодування, пені, 3 % річних, інфляційних, матеріальної та моральної шкоди, в якому просив суд з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог стягнути з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» страхове відшкодування у розмірі 17 209,22 грн. , пеню у розмірі 2 441,79 грн; 3% річних у розмірі 386,00 грн.; збитки від інфляції у розмірі 1 330,77 грн., Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 102 614,92 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.

Позові вимоги вмотивовані тим, що 24.07.2024 року о 11 годині 48 хвилин ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «Mercedes Benz», державний номерний знак НОМЕР_1 , в м. Києві по вул. В. Гетьмана, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не дотримався дистанції в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем "Volkswagen Polo" д.н.з. НОМЕР_2 , який в подальшому по інерції допустив зіткнення з автомобілем "Renault Megane" д.н.з. НОМЕР_3 . При ДТП всі автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 12.09.2024 р. у справі №760/18180/24 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень 00 коп.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 на час ДТП була застрахована в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», яке виплатило позивачу 76077,89 грн страхового відшкодування.

За ініціативою позивача було проведено оцінку вартості матеріального збитку, за якою вартість матеріального збитку становить 137627,21 грн.

Відтак, різниця між фактично сплаченим відшкодуванням та матеріальним збитком, визначеним позивачем, складає 61549,32 грн.

Крім цього, за період з 07.11.2024 р. по 06.12.2024 р. за несвоєчасну виплату страхового відшкодування позивача нарахував пеню в сумі 108,56 грн, інфляційні - 1,00 грн, 3 % річних - 147,00 грн.

Оскільки вартість відновлювального ремонту автомобіля без урахуванням зносу складає 267557,96 грн, з винного водія у ДТП підлягає стягненню різниця фактичним розміром шкоди та страховою виплатою.

Крім цього, діями відповідача 2 позивачу заподіяно моральну шкоду. Позивач тривалий час не міг використовувати свій автомобіль, витрачав час на пошук експертної організації, СТО, страхової компанії. Моральну шкоду оцінює в 5000,00 грн.

У відзиві на позов представник відповідача 1 заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що на підставі проведеного дослідження страховик визначив страхове відшкодування - 7677,89 грн, що є вартістю відновлювального ремонту без урахуванням зносу та без ПДВ. Вважає наданий позивачем звіт неналежним доказом, оскільки при розрахунку вартості використовувались ціни станом на 16.09.2024 р., а не станом на дату ДТП - 24.07.2024 р.

У відзиві на позов представник відповідача 2 заперечує щодо його задоволення, зазначає, що право потерпілого на замовлення та складання звіту можливе лише у випадку, якщо представник страховика не з`явися для проведення огляду пошкодженого майна. Вважає наданий позивачем звіт неналежним доказом, оскільки оцінка проведення не станом на дату ДТП. Моральну шкоду важає необґрунтованою та не підтвердженою належними доказами.

Ухвалою судді від 19.12.2024 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 13.02.2025 р. призначено у цивільній справі №761/47144/24 судову автотоварознавчу експертизу.

Протокольною ухвалою суду від 30.09.2025 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала за викладених у позовній заяві обставин, просила його задовольнити з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог на підставі висновку експерта

Представник відповідача 1 в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі.

Представник відповідача 2 заперечив щодо задоволення позову.

Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні.

У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, вислухавши пояснення присутніх учасників, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24.07.2024 року о 11 годині 48 хвилин ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «Mercedes Benz», державний номерний знак НОМЕР_1 , в м. Києві по вул. В. Гетьмана, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не дотримався дистанції в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем "Volkswagen Polo" д.н.з. НОМЕР_2 , який в подальшому по інерції допустив зіткнення з автомобілем "Renault Megane" д.н.з. НОМЕР_3 . При ДТП всі автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 12.09.2024 р. у справі №760/18180/24 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень 00 коп.

У відповідності до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Як вказано у постанові Верховного Суду від 05.09.2019 року у справі № 234/16272/15-ц, з огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, вина ОСОБА_3 у вчинені дорожньо-транспортної пригоди є встановленою та не підлягає доведенню.

Внаслідок вказаного ДТП автомобіль марки "Renault Megane" д.н.з. НОМЕР_3 , отримав механічні пошкодження, що підтверджується матеріалами справи.

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Mercedes Benz», державний номерний знак НОМЕР_1 ,, на час ДТП була застрахована в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна».

ОСОБА_2 звернувся в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» з повідомленням про подію та заявою про виплату страхового відшкодування.

Стаття 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачає, що страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з`явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти.

Згідно з страховим актом №45084/1 розмір збитку - 72802,92 грн, які були перераховані 12.08.2025 р.

Згідно з страховим актом №45084/3 розмір збитку - 74102,92 грн, було доплачено 1300,00 грн (за послуги евакуатора), які були перераховані 05.11.2024 р.

Крім цього, сторони не заперечують, що позивач отримав від відповідача, в якості доплати страхового відшкодування 06.11.2024 р. - 3274,97 грн та 08.11.2024 р. - 23,27 грн пені за прострочення виконання зобов`язання.

Загальна сума виплаченого страхового відшкодування за ДТП від ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» становить 76077,89 грн

Вказаний розмір страхового відшкодування був визначений на підставі звіту ТОВ «БВН ЕВ ГРУП» від 01.11.2024 р. №75339, зроблений на замовлення ПрАТ «СК «ПЗУ Україна»

При цьому, на замовлення позивача було виготовлено звіт про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ №368/09-24 від 25.09.2024 р., за яким матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_3 , становить 151736,65 грн, вартість матеріального збитку без ПДВ - 137627,21 грн, вартість відновлювального ремонту автомобіля без урахування фізичного зносу вузлів і деталей, на момент проведення дослідження - 267557,96 грн.

Належним доказом у спірних правовідносинах є висновок експерта, ухвалою суду від 03.04.2025 р. призначено у цивільній справі №761/47144/24 судову автотоварознавчу експертизу за клопотанням відповідача 1.

Згідно висновку експерта №793 від 11.07.2025 р. вартість матеріального збитку, завданого власнику не наданого на дослідження транспортного засобу «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_3 , внаслідок пошкодження у ДТП, що трапилась 24.07.2024 р., складає 101818,77 грн, вартість відновлювального ремонту, завданого власнику не наданого на дослідження транспортного засобу «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_3 , внаслідок пошкодження у ДТП, що трапилась 24.07.2024 р., без врахування ПДВ та з урахуванням зносу - 93287,11 грн., вартість відновлювального ремонту з врахуванням ПДВ на складники, що підлягають заміні - 195902,03 грн.

Згідно ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

При перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на поставлені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи (постанова Верховного Суду від 10.05.2018 р. у справі №387/266/17).

Відповідно до пункту 3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об`єкта (крім об`єктів почеркознавчих досліджень), його описами та іншими матеріалами, доданими до справи в установленому законодавством порядку, якщо це не суперечить методичним підходам до проведення відповідних експертиз. Про проведення експертизи за такими матеріалами вказується в документі про призначення експертизи (залучення експерта) або письмово повідомляється експерт органом (особою), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта).

Таким чином, Інструкцією передбачено можливість проведення дослідження за фотознімками та іншими копіями документів без натурного огляду об`єкта дослідження, за наявністю певних умов, зокрема, у випадку відсутності об`єктивної можливості для доступу до цього об`єкта.

Висновок експерта №793 від 11.07.2025 р. базується на матеріалах справи, зокрема первинних оглядах, актах, фотознімках, а також інших доказах, наданих як стороною позивача, так і відповідача. Підстав для неврахування висновку експерта суд не вбачає.

Клопотань про призначення додаткової або повторної експертизи не заявлялось, також сторони не звертались до суду з заявою про виклик експерта для надання пояснень (відповідно до ст.ст. 102 ч. 5, 113 ЦПК України).

За змістом ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Відповідно до п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Судом встановлено та сторонами у справі не оспорюється факт ДТП, вина відповідача 2 та отримання позивачем від страховика суми страхового відшкодування у розмірі 76077,89 грн

Відтак, різниця між матеріальним збитком, який визначено висновком експерта від 11.07.2025 р. та виплаченим страховим відшкодуванням складає 17209,22 грн (93287,11-76077,89)

Щодо стягнення пені, 3% річних, інфляційних втрат варто зазначити наступне.

Згідно п.36.5 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ч.2 ЦК України).

Суд погоджується з твердженням позивача, що дія частини 2 статті 625 ЦК України поширюється на випадки прострочення виплати суми страхового відшкодування.

За період з 07.11.2024 р. по 07.05.2025 р. за несвоєчасну виплату страхового відшкодування сторона позивача нарахувала пеню в сумі 2441,79 грн, інфляційні - 1330,77 грн, 3 % річних - 386,00 грн.

Вказаний розрахунок стороною відповідача не спростовано, матеріали справи не містять розрахунку, складеного відповідачем 1.

З огляду на викладене, необхідно стягнути на користь ОСОБА_2 з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» 17209,22 грн страхового відшкодування, пені в сумі 2441,79 грн, інфляційних - 1330,77 грн, 3 % річних - 386,00 грн.

Щодо стягнення з відповідача 2 матеріальної та моральної шкоди.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.

В постанові Верховного Суду від 15.10.2020 р. у справі №755/7666/19 вказано, що під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Оскільки вартість майнового збитку, завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача 2, перевищує розмір страхового відшкодування, то із ОСОБА_3 як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та страховим відшкодуванням. Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19)

Вказана різниця викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу.

Як було зазначено вище, згідно висновку експерта №793 від 11.07.2025 р. вартість відновлювального ремонту автомобіля Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_3 , без урахування коефіцієнту фізичного зносу становить 195902,03 грн., а тому різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) становить 102614,92 грн. (195902,03-93287,11) Вказана сума підлягає стягненню з відповідача 2.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, крім іншого, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови).

У даному випадку пошкодження автомобіля сталось із вини відповідача 2 . Позивачем доведено причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою та діями з боку відповідача, які це спричинили. Безумовно, внаслідок пошкодження автомобіля, позивачу було завдано душевних страждань та переживань. Між тим, позивачем не в повній мірі обґрунтовано розмір моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Обґрунтовуючи свої вимоги в частині заподіяння моральної шкоди позивач посилався на те, що він тривалий час не міг використовувати свій автомобіль, витрачав час на пошук експертної організації, СТО, страхової компанії.

Так, згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»).

Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій "Відшкодування моральної шкоди" (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року № 35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Суд, враховуючи обставини справи, виходячи з засад розумності та справедливості, вважає, що достатнім для відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, є стягнення 3000,00 грн.

Згідно ст. 141 ЦПК України потрібно стягнути з ОСОБА_2 на користь з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» 213,67 грн судового збору, ОСОБА_3 1056,14 грн судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім цього, сторона позивача просила стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 30000,00 грн.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

П. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В той же час, ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано: договір про надання професійної правничої (правової) допомоги від 24.10.2024 р., за яким в розділі 5 сторони передбачили безумовну фіксовану плату - 30000,00 грн, яка сплачується протягом 3 днів включно з дня набрання рішенням законної сили.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Відтак, суд не погоджується з позицією сторони відповідача 2 щодо відсутності доказів фактичного понесення витрат на адвоката, оскільки витрати на адвоката підлягають розподілу незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Згідно ч.5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні заяви клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18 та інших».

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч.3,4,5 ст.141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої увалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч.ч.3,4,5 ст.141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно сказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. ( правова позиція, викладена Верховним Судом у постанові від 11 листопада 201 року у справі № 873/137/21).

У постановах Верховного Суду від 7 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 8 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулось рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.11.2022 р. у справі № 922/1964/21 зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При визначенні розміру гонорару за надану професійну правничу допомогу судом враховано складність справи та об"єм виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), критерії необхідності подання нею документів та значимості таких дій у справі, предмет позову, ціну позову, кількість судових засідань, які були проведені у справі, а також пропорційне задоволення позовних вимог (щодо відповідача 1 задоволено - 16,6 %, щодо відповідача 2 - 81,9 %)

Беручи до уваги викладене, враховуючи наявність клопотання представника відповідача 2 про зменшення витрат на правничу допомогу, суд вважає можливим стягнути на користь ОСОБА_2 з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» витрати на правничу допомогу в розмірі - 4980 грн., а з ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в сумі - 18 000 грн. В задоволенні іншої частини вимог заяви про стягнення коштів судових витрат на правничу допомогу потрібно відмовити.

На думку суду, вказаний розмір витрат на правничу допомогу співмірний зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами.

Керуючись ст.ст. 22, 23, 1166, 1187, 1194 ЦК України, ст.ст. 3-5,12-13, 76-92, 95, 137, 141, 211, 223, 258-259, 268, 264-265, 272-273, 352, 354-355 ЦПК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013, № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», ОСОБА_3 про стягнення страхового відшкодування, пені, 3 % річних, інфляційних, матеріальної та моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі - 17 209,22 грн страхового відшкодування, кошти пені в сумі - 2441,79 грн, інфляційних втрат - 1330,77 грн, 3 % річних - 386,00 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі - 4980 грн., судовий збір в сумі -213,67 грн., а всього в розмірі - 26 561 (двадцять шість тисяч п"ятсот шістдесят одну) грн. 45 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 кошти матеріальної шкоди у розмірі - 102 614,92 грн, моральну шкоду в розмірі - 3000,00 грн., витрати на правничу допомогу в сумі - 18 000 грн. та судовий збір в сумі - 1056,14 грн., а всього кошти в сумі - 124 671 (сто двадцять чотири тисячі шістсот сімдесят одна) грн. 06 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_1

Відповідачі:

ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», ,м. Київ, вул. Січових Стрільців, 40

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 .

Повне рішення виготовлено 07.10.2025 р.

Суддя: А.А.Осаулов