Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 185/2505/25

Провадження № 2-о/185/177/25

09 жовтня 2025 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді - Бабія С.О., за участю секретаря судового засідання - Вакули В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Павлограська міська рада, Перша павлоградська державна нотаріальна контора , про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , представлена адвокатом Пономаренком А.В., звернулася до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини до Павлоградської міської ради, заінтересована особа 2 - Перша павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

В обґрунтування заяви представник заявниці посилається на те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заповіт на її користь був посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Білоножко А.Г. 08 вересня 2010 року за реєстровим № 670. Після смерті спадкодавця заявниця постійно проживала з нею за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації, що призвело до відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину постановою від 20 лютого 2025 року.

Предметом спадкування є 1/2 частка квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності з ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 02 березня 2004 року. На момент смерті спадкодавця заявниця постійно проживала з нею та ОСОБА_3 , що підтверджується актом про фактичне постійне проживання, складеним керівником ОСББ «Ленінградська, 18». Заявниця доглядала за спадкодавцем, мала спільний побут та займалася похованням. Інших спадкоємців за законом чи заповітом немає.

Заявниця звернулася до державного нотаріуса Першої павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з проханням видати на її ім`я свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку квартири, однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20 лютого 2025 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю доказів постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини (згідно ст.ст. 1268, 1269 Цивільного кодексу України), а також за відсутністю належних документів, які би підтверджували факт постійного проживання.

Оскільки належність ОСОБА_1 до числа спадкоємців ОСОБА_2 є юридичним фактом, який має значення для підтвердження права заявниці на спадкове майно 1/2 частку квартири, а підтверджуючі документи відсутні, заявниця змушена звернутися до суду для встановлення факту постійного проживання з ОСОБА_2 на час відкриття спадщини.

З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження є видом непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для реалізації прав особи.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 та п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, якщо це необхідно для реалізації її прав.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів.

Згідно з довідкою Відділу реєстрації та обліку громадян виконавчого комітету Павлоградської міської ради № 317 від 18 лютого 2025 року ОСОБА_2 , до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з нею зареєстрований ОСОБА_3 . Відсутність заборони на все майно перевірено. Спадкоємцем на все майно після смерті ОСОБА_2 є ОСОБА_1 , яка фактично прийняла спадщину, так як постійно проживала з нею з 24 травня 2016 року та до дня смерті без реєстрації, але юридично не оформила своїх спадкових прав, так як звернулася до нотаріуса у 2025 році. Інших спадкоємців, в тому числі непрацездатних та неповнолітніх немає. Заповіт від імені ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Білоножко А.Г. 08 вересня 2010 року за № 670, не змінено і не відмінено. На час смерті ОСОБА_2 разом з нею проживала без реєстрації ОСОБА_1 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Павлограді.

Заповіт від 08 вересня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Білоножко А.Г., за яким ОСОБА_2 заповіла ОСОБА_1 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за № 670.

Свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 02 березня 2004 року на 1/2 частку квартири, видане Виконавчим комітетом Павлоградської міської ради ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстроване КП «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» 09 березня 2004 року за № 5010860 (а.с. 6).

Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 81249422 від 21 травня 2025 року, спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , яка померла в 2020 році, заведена, але свідоцтво про право на спадщину не видано через відсутність доказів прийняття спадщини.

Відповідно до акта про фактичне постійне проживання, складеного керівником ОСББ «Ленінградська, 18» від 18 лютого 2025 року, ОСОБА_1 постійно проживала з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 24 травня 2016 року та до дня смерті ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації. Заявниця вела спільний побут, доглядала за спадкодавцем та займалася похованням.

Постановою державного нотаріуса Першої павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 20 лютого 2025 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 на 1/2 частку квартири, з підстав відсутності доказів прийняття спадщини та постійного проживання (ст.ст. 1268, 1269 ЦК України; ст. 68 Закону України «Про нотаріат»; ст. 1262 ЦК України).

Частиною 2 ст. 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, що відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», де вказано, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення, а встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

В п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року, громадянам України гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 01 липня 2020 року по справі № 222/1109/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок, що сама по собі відсутність реєстрації не є абсолютним підтвердженням, що особа не проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені ч. 3 ст. 1268 ЦК, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

З досліджених вище письмових матеріалів справи вбачається, що відсутність документів, що підтверджують факт постійного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, заважає ОСОБА_1 реалізувати свій законний інтерес, спрямований на оформлення спадщини.

На підставі досліджених документів, проаналізувавши докази в їх сукупності, суд вважає встановленою обставину, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживала разом з ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини за місцем відкриття спадщини, а саме за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановлення даного факту створює заявниці умови для здійснення особистого майнового права - отримання спадщини.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 19, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 277-279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживала разом зі спадкодавцем - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Рішення знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя С. О. Бабій