Справа № 507/1285/25
Провадження № 2/507/478/2025
Номер рядка звіту 47
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" жовтня 2025 р. селище Любашівка
Любашівський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді Вужиловського О.В.,
при секретарі судового засідання Войковській І.П.,
з участю представника позивача Сікорського Я.О. представника відповідача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Любашівка Одеської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рембудзв`язок» до ОСОБА_2 про стягнення коштів в порядку зворотної вимоги,
Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Позивач - ТОВ «Рембудзв`язок» 30 червня 2025 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 102000,00 грн.
Згідно відзиву на позовну заяву, відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що укладений договір про повну матеріальну відповідальність, укладений між ним та позивачем є недійсним, так як повна матеріальна відповідальність може бути передбачена у трудовому контракті, а не трудовому договору. Крім того, дійсно, він відповідає за збереження автомобіля, а не матеріальних цінностей, які перевозить. Крім того, позивач не оскаржив накладені штрафи та не залучив його до розгляду вказаних справи. Представник відповідача в судовому засіданні надав підтримав доводи відзиву на позовну заяву.
Процесуальні дії у справі.
Ухвалою від 11 липня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі та постановлено розгляд справи проводити в спрощеному позовному провадженні.
Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин.
ОСОБА_2 був призначений подієм транспортних засобів в ТОВ «Рембудзв`язок» відповідно до трудового договору № 07/08-К від 07 серпня 2024 року на невизначений строк. Згідно з п.7.2 цього договору ОСОБА_2 «несе матеріальну відповідальність у повному розмірі за шкоду, заподіяну з його вини Товариству (в тому числі штрафи державних органів)». Така умова також передбачена посадовою інструкцією водія (копія додається), зокрема: п. 4.1. 4.11. посадової інструкції зобов`язують водія знати нормативні документи щодо організації перевезень, правила дорожнього руху, включно з ваговими обмеженнями транспортних засобів, а також підтримувати автотранспорт у справному стані; п. 5.1, 5.2, 5.3 встановлюють відповідальність за невиконання/неналежне виконання посадових обов`язків, правопорушення, а також заподіяння матеріальної шкоди підприємству (а.с. 16).
27.09.2024 року та 03.10.2024 року ОСОБА_2 було допущено порушення габаритно-вагових обмежень при здійсненні вантажних перевзель при виконанні трудових обов`язків, за що компетентним органом транспортного контролю було винесено постанови №ПШ114175 від 19.11.2024 та №ПШ114171 від 19.11.2024, якими з ТОВ «Рембудзв`язок» стягнуто адміністративно-господарські штрафи по 51 000,00 грн за кожною із зазначених перевірок(9-11).
Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Відповідно до ст. 81 КПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Правовідносини щодо відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником при виконанні ним своїх трудових обов`язків регулюються спеціальними нормами КЗпП України.
Відповідно до ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.
Випадки повної матеріальної відповідальності визначені ст. 134 КЗпП України.
Згідно із ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків;7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків;8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством; 10) шкоди завдано недостачею, знищенням або пошкодженням обладнання та засобів, наданих у користування працівнику для виконання роботи за трудовим договором про дистанційну роботу або про надомну роботу. У разі звільнення працівника та неповернення наданих йому у користування обладнання та засобів з нього може бути стягнута балансова вартість такого обладнання у порядку, визначеному цим Кодексом.
Фактів порушення кримінального провадження щодо відповідача ОСОБА_2 , , перебування його в стані алкогольного сп`яніння, та інших обставин, що зумовлюють настання обов`язку відшкодування завданої шкоди у повному обсязі, матеріали справи не містять.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги про відшкодування відповідачем завданої шкоди, спричиненої порушенням правил вантажних перевезень та накладених штрафів позивач посилається на п.7.2 Трудового договору згідно якого ОСОБА_2 «несе матеріальну відповідальність у повному розмірі за шкоду, заподіяну з його вини Товариству (в тому числі штрафи державних органів)», а також п. 4.1. 4.11. посадової інструкції водія, які зобов`язують водія знати нормативні документи щодо організації перевезень, правила дорожнього руху, включно з ваговими обмеженнями транспортних засобів, а також підтримувати автотранспорт у справному стані; п. 5.1, 5.2, 5.3 встановлюють відповідальність за невиконання/неналежне виконання посадових обов`язків, правопорушення, а також заподіяння матеріальної шкоди підприємству.
Однак, дані положення Трудового договору, укладеного із ОСОБА_2 та посадової інструкції водія не є підставою для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за завдану шкоду, з врахуванням наступного.
Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва (далі - Перелік N447/24), затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 р. N 447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 р. N 1545-XII "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР"
У листі Міністерства праці та соціальної політики України від 27.05.2008 року N 146/06/186-88, зазначено, що наявність посади або роботи в Переліку посад, і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не дає підстави для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов`язки.
Таким чином договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність може укладатися за наявності одночасно двох умов: 1) наявність посади, яку працівник займає, або роботи, що він виконує, у загальному Переліку №447/24; 2) виконання обов`язків згідно із посадою, виконання роботи за фахом має бути безпосередньо пов`язане зі збереженням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням чи застосуванням в процесі виробництва довірених працівникам цінностей.
Відповідно до п.8. постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.
Матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_2 прийнятий на роботу на посаду водія. Дана посада не входить до Переліку N447/24, а тому відповідач не належить до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.
Верховний Суд у справі №743/1641/15-ц від 29.01.2018 року сформулював правовий висновок, відповідно до якого водій не належить до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність.
Таким чином, відсутні правові підстави для повної матеріальної відповідальності відповідача.
Разом з тим, відповідач, відповідно до ст. 132 КЗпП України, за заподіяну ним позивачу шкоду повинен нести матеріальну відповідальність у розмірі свого середнього місячного заробітку.
При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку, він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100 Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 р. №348 (348-95-п), а саме, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).
Відшкодування шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням роботодавця, керівника підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Розпорядження роботодавця, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання роботодавцем позову до місцевого загального суду (ст. 136 КЗпП України).
Зі змісту заявленого позову вбачається, що відповідач не бажає відшкодувати спричинену ним шкоду, що ним підтверджено і направленим відзивом на позовну заяву.
Розподіл судових витрат між сторонами
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в суму 2422 грн. 40 коп. Вказані витрати обгрунтовані, документально підтвердженні.
Підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 7000 грн. суд не вбачає, так як позивачем не надано належного розрахунку витрат на правову допомогу та документального підтвердження понесених витрат на правову допомогу.
В справі були вжиті заходи забезпечення позову, а саме ухвалою Любашівського районного суду Одеської області від 22 липня 2025 року було накладено арешт на автомобіль BMW 320, 2000 року випуску, що належить ОСОБА_2 .
У разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.
Приймаючи до уваги, що будь-яких клопотань про скасування заходів забезпечення позову, а саме скасування накладеного арешту до суду не надходило, вжиті заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 81, 263-268 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Рембудзв`язок» до ОСОБА_2 про стягнення коштів в порядку зворотної вимоги - задовольнити частково.
Захід забезпечення позову арешт автомобіля BMW 320, 2000 року випуску, що належить ОСОБА_2 продовжує діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Одеського апеляційного суду з моменту його проголошення.
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Суддя: Вужиловський О.В.