Номер провадження: 22-ц/813/560/25
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідачі Одеська міська рада, Департамент комунальної власності Одеської міської ради, Приватне акціонерне товариство «Альбатрос», Товариство з обмеженою відповідальністю «Альбатрос-Інвест», Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, Юридичний департамент Одеської міської ради, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Калганова Марія Володимирівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Зуєвої Ірини Іванівни

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 липня 2023 року, ухвалене Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Бондаря В.Я. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Приватного акціонерного товариства «Альбатрос», Товариства з обмеженою відповідальністю «Альбатрос-Інвест», Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, Юридичного департаменту Одеської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Калганова Марія Володимирівна, про визнання незаконними та скасування рішень Одеської міської ради, визнання недійсними договорів оренди землі, скасування запису щодо державної реєстрації права оренди, скасування кадастрового номеру,

в с т а н о в и в:

18 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із вказаним позовом, який згодом уточнив та який мотивував тим, що 06 листопада 1997 року позивач уклав з ВАТ «Альбатрос» договір купівлі-продажу 102/1000 частин нежитлового приміщення під АДРЕСА_1 . 09 липня 1998 року позивач уклав з ВАТ «Альбатрос» договір купівлі-продажу 44/1000 частин нежитлового приміщення під АДРЕСА_1 , загальною площею 72,9 кв.м.

25 квітня 2001 року позивач уклав з Одеською міською радою договір на право ідеальної частки в користуванні земельною ділянкою, на якій розташовано його будинок на тимчасове користування 146/1000 часткою земельної ділянки площею 1799,80 кв.м, що складає 262,8 кв.м у АДРЕСА_2 . Надана позивачу земельна ділянка не вилучалася та рішень щодо припинення права користування земельною ділянкою не приймалося. 29 вересня 2004 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 337,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 .

У листопаді 2020 року позивачу стало відомо, що Одеською міською радою 18 вересня 2019 року прийнято незаконне, на переконання позивача, рішення № 5167-VІІ «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,5700 га, за адресою: АДРЕСА_1 » та надання її в оренду ПрАТ «АЛЬБАТРОС» строком на 20 років, затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, затверджено проект договору оренди земельної ділянки. Приймаючи таке рішення, Одеська міська рада не прийняла до уваги, що позивач є співвласником колишньої частини цілісного майнового комплекту ВАТ «Альбатрос», і йому надана земельна ділянка для експлуатації та обслуговування його будинку. Позивач як співвласник згоди не надавав, замовником внесено недостовірні дані, адже вказано, що будинок позивача нібито належить ПрАТ «Альбатрос». В результаті відсутності контролю щодо перевірки даних, земельна ділянка надана позивачу у користування увійшла в земельну ділянку, якій присвоєно кадастровий номер :28:004:0004, та вона надана в оренду ТОВ «Альбатрос».

На підставі вищевказаного рішення було укладено договір оренди спірної земельної ділянки 02 жовтня 2019 року. Нотаріус під час укладення договору внесла недостовірні відомості (пункт 2.2. договору) щодо належності об`єкту нерухомості позивача відповідачу, в той час як зобов`язана була перевірити у реєстрі право власності, тому дії нотаріуса є неправомірними, а здійснена нею державна реєстрація права оренди є такою, що підлягає скасуванню. Договір оренди було розірвано 22 січня 2020 року, але позивач просить визнати його недійсним, оскільки він порушує його права, адже земельна ділянка вибула з користування позивача в розпорядження Одеської міської ради, тобто розірвання договору не вичерпало спірних правовідносин.

В подальшому ця земельна ділянка разом з нежитловою будівлею позивача була передана в оренду ТОВ «Альбатрос-Інвест». Позивач згоди на оренду не надавав, крім того будівля взуттєвої фабрики за адресою: АДРЕСА_1 є пам`ятником архітектури та містобудування, тому для прийняття рішень необхідний був дозвіл Міністерства культури України. Наступний договір оренди з ТОВ «Альбатрос-Інвест» містить недостовірні дані, які не були перевірені нотаріусом, а сторонами не було дотримано вимог ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання договору оренди недійсним.

На підставі викладеного, із посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на ст. 123, 124, 134, 186-1 ЗК України (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), ст. 215, 203 ЦК України, просив:

- визнати незаконним та скасувати рішення Одеської міської ради від 18 вересня 2019 року № 5567-VІІ «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,5700 га, за адресою: АДРЕСА_1 та надання її в оренду ПрАТ «АЛЬБАТРОС» у строкове платне володіння (кадастровий номер: :28:004:0004)»;

- визнати недійсним договір оренди землі від 02 жовтня 2018 року, укладений між Одеською міською радою та ПрАТ «АЛЬБАТРОС», згідно якого орендодавець передав земельну ділянку площею 0,5700 га (кадастровий номер: :28:004:0004), місце розташування: АДРЕСА_1 , у строкове платне володіння, користування земельною ділянкою, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калгановою М.В., зареєстрованого в реєстрі за № 488;

- визнати незаконним та скасувати рішення Одеської міської ради від 11 грудня 2019 року № 5562-VІІ «Про припинення договору оренди землі, укладеного між Одеською міською радою та ПрАТ «АЛЬБАТРОС» шляхом його розірвання та надання ТОВ «АЛЬБАТРОС-ІНВЕСТ» в оренду земельної ділянки, площею 0,5700 га за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури, в частині надання ТОВ «АЛЬБТРОС-ІНВЕСТ» в оренду вказаної земельної ділянки (кадастровий номер: :28:004:0004)»;

- визнати недійсним договір оренди землі від 22 січня 2020 року, укладений між Одеською міською радою та ТОВ «АЛЬБАТРОС-ІНВЕСТ», згідно якого орендодавець передав земельну ділянку площею 0,5700 га за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер: :28:004:0004), орендарю на термін до 02 жовтня 2039 року, державна реєстрація права власності на яку проведена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису: 33500323, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101 внесено в реєстр 02.10.2019, посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калгановою М.В., зареєстровано в реєстрі за № 21;

- визнати незаконним рішення про державну реєстрацію прав оренди та скасувати запис про державну реєстрацію прав оренди у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку площею 0,5700 га за адресою: АДРЕСА_1 , дата реєстрації: 02.10.2019, номер запису про інше речове майно 33500353, реєстраційний номер об`єкту нерухомості 101, кадастровий номер: :28:004:0004 за ТОВ «АЛЬБАТРОС-ІНВЕСТ»;

- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру України в Одеській області скасувати рішення кадастрового реєстратора та запис у Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 0,5700 га кадастровий номер :28:004:0004, адреса: АДРЕСА_1 та закрити Поземельну книгу;

- стягнути судові витрати з відповідачів (т. 3 а.с. 70-78).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 липня 2023 року позов ОСОБА_1 до Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, Приватного акціонерного товариства «Альбатрос», Товариства з обмеженою відповідальністю «Альбатрос-Інвест», Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, Юридичного департаменту Одеської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Калганова Марія Володимирівна, про визнання незаконними та скасування рішень Одеської міської ради, визнання недійсними договорів оренди землі, скасування запису щодо державної реєстрації права оренди, скасування кадастрового номеру залишений без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 липня 2023 року як ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги є те, що за загальним правилом, закріпленим в ч. 1 ст. 120 ЗК України, ОСОБА_1 , який набув право власності на будівлю за адресою АДРЕСА_1 , уклавши договори купівлі-продажу будівлі з ВАТ «АЛЬБАТРОС», став землекористувачем земельної ділянки під забудовою на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Тобто, на думку скаржника, помилковим є висновок суду щодо відсутності у позивача права на землекористування через реконструкцію будівлі, яка знаходиться під вказаною будівлею, та через отримання нової адреси (замість Успенська, 22 Троїцька, 15). Звертає увагу на застосування положень статей 120 у поєднанні з положеннями ст. 125 ЗК України щодо одночасного виникнення права власності у позивача як останнього набувача нерухомого майна на відповідну земельну ділянку, на якій розміщений належний йому об`єкт.

Скаржник зауважує, що суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги висновок спеціаліста ФОП ОСОБА_3 як такий, що не відповідає вимогам процесуального законодавства. Заявник зазначає, що вказаний доказ містить топографічну-геодезичну зйомку місцевості, з якої вбачається, що будівля ОСОБА_1 знаходиться в межах земельної ділянки, наданої в оренду відповідачу. Ця зйомка не є суб`єктивною оцінкою фахівця, а є технічним відображенням місцевості, а тому в даному випадку до цього доказу не застосовуються положення ст. 102 ЦПК України. А його слід оціники як доказ відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України. Жодних спростувань висновку спеціаліста та зйомки відповідачами не надано. Всі без виключення відповідачі не заперечували факт наявності у власності ОСОБА_1 нежитлової будівлі та факт її придбання.

Крім того, скаржник посилається на те, що суд першої інстанції не встановив невідповідність рішення Одеської міської Ради № 5567-VII від 18.09.2019 вимогам закону. На думку скаржника, зміст договору оренди земельної ділянки вочевидь суперечить вимогам ст. 120 ЗК України, оскільки в оренду була надана земельна ділянка, на якій розташований нежитловий будинок, який належить ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу зазначили, що Держгеокадастр не здійснював державної реєстрації спірної земельної ділянки, ведення Державного земельного кадастру на місцевому рівні покладено саме на територіальні органи Держгеокадастру в особі спеціальних уповноважених посадових осіб Державних кадастрових реєстраторів, а тому, у разі задоволення позову Держгеокадастр не матиме можливості виконати таке рішення. Крім того, скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (з наявності таких прав, обтяжень), але позивачем таких вимог як припинення речових прав на земельну ділянку не заявлялося.

Щодо скасування рішень Одеської міської ради, то такі є ненормативними атами і їх скасування не породжує наслідків для власника земельної ділянки.

Держгеокадастр є неналежним відповідачем по справі, оскільки належними сторонами в цій справі є особи, відносно яких є дані проте, що вони можуть бути суб`єктами спірних матеріальних правовідносин.

Погоджується з висновком суду щодо неефективності обраного позивачем способу захисту за позовом до Держгеокадастру, оскільки позивачем не наведено жодних фактів чи обставин, які можуть свідчити про порушення його права чи охоронюваного законом інтересу саме цією особою.

Тому вважає, що позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, а відсутність порушеного права є самостійною вимогою в частині визнання протиправними дій Головного управління щодо видачі витягу та скасування його.

Ухвалами Одеського апеляційного суду від 06 жовтня 2023 року та 26 січня 2024 року (у складі колегії суддів: головуючого судді ОСОБА_4 , суддів Сегеди С.М., Громіка Р.Д.) за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 04 квітня 2024 року (т. 7, а.с. 1-3, 29).

Розгляд справи неодноразово відкладався (т. 7, а.с. 34, 103, 146, 207, 210, 223, т. 8, а.с. 5, 18, 53, 68).

Відповідно до наказу голови Одеського апеляційного суду № 66-ос від 11.04.2025 суддю ОСОБА_4 відраховано зі штату Одеського апеляційного суду у зв`язку з припиненням повноважень судді.

Відповідно до п. 3.9 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затверджених рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду від 28.03.2025 року із змінами, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи та визначено склад суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Назарову М.В., судді Громік Р.Д., Драгомерецький М.М. (т. 8, а.с. 70).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 07 травня 2025 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 07 жовтня 2025 року (т. 2, а.с. 73-73зв.).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2025 вилучено суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М., нові судді у складі суду Коновалова В.А., Кострицький В.В. на підставі п. 3.12 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 підтримала доводи апеляційної скарги позивача, представники відповідачів: ПрАТ «Альбатрос» - Бойко Г.В., Головного управління Держгеокадастру в Одеській області - Степко Е.В., Одеської міської ради - Лєбєдєва Д.Ф. апеляційну скаргу не визнали.

Інші учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином: позивач ОСОБА_1 у відповідності до вимог ч. 5 ст. 130 ЦПК України, в установленому законом порядку, оскільки його представники ( ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ) повістки отримали 21.08.2025 23:40:03 в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою, так і сам позивач як користувач Електронного суду т. 8, а.с. 88-89зв.); відповідачі Одеська міська рада, її представник ОСОБА_7 , Департамент комунальної власності Одеської міської ради, Приватне акціонерне товариство «Альбатрос», Товариство з обмеженою відповідальністю «Альбатрос-Інвест», Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Державна служба з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр), Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, Юридичний департамент Одеської міської ради в установленому законом порядку, оскільки повістки отримали 21.08.2025 в особистих кабінетах підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідками (т. 8, а.с. 90зв.-94). Судова повістка на 07.10.2025, що направлялася третій особі, а саме Малому упроваджувальному підприємству «Інтегровані банківські інформаційні системи» ТОВ за їх місцем розташування повернулися до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 8, а.с. 95-96зв.), що є належним сповіщенням згідно з п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, а судова повістка на 07.10.2025, що направлялася приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Калгановій М.В., отримана останньою 03.09.2025 (т. 8, а.с. 97).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов) (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Верховний Суд наголошує, що застосування позову про оспорення правочину (ресцисорного позову) потребує не лише встановлення підстав для оспорення, але й порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду.

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно зі статтею 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (частина перша статті 81 ЗК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, шляхом одержання громадянами земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання). Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. (ч. 2 ст. 123 ЗК України).

Згідно ч. 3 ст. 123 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Посилання представника позивача на ч. 3 ст. 123 ЗК України є помилковим, адже положення частини третьої стосується надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, в той час як оскаржується рішення про затвердження проекту землеустрою.

Частиною 15 ст. 123 ЗК України закріплено, що підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Зміна типу акціонерного товариства або перетворення акціонерного товариства в інше господарське товариство не є підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою або технічної документації із землеустрою.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 134 ЗК України не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі: розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.

Визначення договору оренди землі містить стаття 792 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до якої за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

У статті 13 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зазначено «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту».

З матеріалів справи вбачається, що Виконавчий комітет Одеської міської ради депутатів трудящих 20 червня 1947 прийняв рішення № 756 «Про можливість залишення 2-й держвзуттєвій фабриці на старому місті по вул. Чичеріна і 13-ти річчя Міліції», яким вирішено: відновлення 2-ї держвзуттєвої фабрики допустити на довоєнній території; підтвердити права на земельну ділянку площею 1,9 га на 2-й Держвзуттєвій фабриці в попередніх межах, відповідно до схеми, яка додається; запропоновано дирекції 2-ї Держвузттєвої фабрики скласти проект забудови дільниці, погодити генплан забудови дільниці, проект будівель, огорожі і благоустрою; запропонувати Управлінню Головного Архітектора міста оформити відведення земельної ділянки договором безстрокового користування після надання погоджених документів (т. 1 а.с. 108).

Рішення виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 20.06.1947 № 756 підтверджує право на користування земельною ділянкою ВАТ «АЛЬБАТРОС», правонаступника Одеського державного виробничого взуттєвого підприємства, згідно із рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Одеси від 20.05.1993 № 763, про що свідчить лист Державного агентства земельних ресурсів України від 24.09.2012 (т. 1 а.с. 148-149).

Згідно статуту Відкритого акціонерного товариства «АЛЬБАТРОС», Товариство створено шляхом перетворення державного взуттєвого підприємства (т. 1 а.с. 109-116).

Приватне акціонерне товариство «АЛЬБАТРОС» є новим найменуванням та правонаступником прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «АЛЬБАТРОС», що є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «АЛЬБАТРОС» (т. 1 а.с. 118-129).

06 листопада 1997 року між Відкритим акціонерним товариством «АЛЬБАТРОС» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, за п. 1 якого, ВАТ «Альбатрос» продав, а гр. ОСОБА_1 купив 102/1000 частин нежилого приміщення під АДРЕСА_1 та складається в цілому з льоху; приміщень першого поверху, зазначених у плані індексами «1-1», «2», «3», «4», «5», «6», «7», «8», «9», «10», «11», «12», «13», «14», «1А», приміщень другого поверху «1-15», «16», «17», «18», «19», «20»; основною площею 970,8 кв.м, загальною площею 1648,5 кв.м. Договір посвідчено державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Гнатюк Т.А. та зареєстровано в реєстрі за № 2-4669 (т. 1 а.с. 21).

09 липня 1998 року між Відкритим акціонерним товариством «АЛЬБАТРОС» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, за п. 1 якого, ВАТ «Альбатрос» продав, а гр. ОСОБА_1 купив 44/1000 частин нежилого приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 72,9 кв.м, та складається з другого поверху кабінети 1-21, 1-24, 1-25, підсобне приміщення 1-22, коридор 1-23, склад 1-26. Договір посвідчено державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Гнатюк Т.А. та зареєстровано в реєстрі за № 2-5226 (т. 1 а.с. 22).

Площа придбаних ОСОБА_1 частин нежилих приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі вказаних двох договорів купівлі-продажу складає 241,05 кв.м (102/1000 від загальної площі 1648,5 кв.м: становить 168,15 кв.м + 72,9 кв.м).

25 квітня 2001 року між Одеською міською радою та ОСОБА_1 укладено Договір на право ідеальної частки в користуванні земельною ділянкою. Згідно п. 1.1. Одеська міська рада на підставі ст. 3, 10, 23, 30 Земельного кодексу України засвідчує, а Землекористувач приймає право на тимчасове довгострокове користування 146/1000 частки земельною ділянки, площею 1799,80 кв.м, що складає 262,8 кв.м по АДРЕСА_3 відповідно до плану земельної ділянки, що прикладається. Згідно п. 1.2 Договору право на ідеальну частку визначається відповідно до «Положення про порядок розрахунку плати за користування земельними ділянками і за ідеальну частку в землекористуванні в м. Одесі», затвердженого рішенням Одеської міської ради № 702-ХХІІІ від 29.02.00 р. і засвідчується терміном на 10 років для експлуатації стоматологічної клініки. Вказаним договором встановлено плату за землю, права і обов`язки сторін (т. 1 а.с. 25-27).

До вказаного Договору наданий план тимчасового землекористування з позначенням ідеальної частки ПП ОСОБА_1 в землекористуванні площею 262,80 кв.м (а.с. 28 т. 1).

Крім того, в договорі зазначено (п. 1.2), що право на ідеальну частку засвідчується терміном на 10 років для експлуатації стоматологічної клініки. Пунктом 4.5 Договору закріплено, що за три місяці до закінчення терміну дії цього договору Землекористувач зобов`язаний узгодити з Міськрадою умови пролонгації цього договору (укладення договору на новий термін), при цьому умови ідеальної частки в користуванні земельною ділянкою визначаються Міськрадою.10-річний термін з дня укладення договору сплив 25.04.2011 року і відомостей про його продовження (пролонгацію) суду не представлено.

Виконавчим комітетом Одеської міської ради 29 вересня 2004 року видано свідоцтво про право приватної власності ОСОБА_1 на нежилу будівлю, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та в цілому складається з нежилої будівлі літ. «Д1», загальною площею 331,1 кв.м, відображеної у технічному паспорті від 27.04.2004. Свідоцтво видано на підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 21.09.2004 № 3132. (т. 1 а.с. 20зв.)

Отже, наданий позивачем договір стосується частки земельної ділянки по АДРЕСА_2 , тоді як свідоцтво про право власності видано ОСОБА_1 на нежилу будівлю за адресою: АДРЕСА_2 , щодо єдності долі якої та земельної ділянки позивачем ставиться питання по справі.

Одеська міська рада рішенням № 4652-VІІ від 24.04.2019, з урахування рішення Одеської міської ради № 4780- VІІ від 12.06.2019, надала дозвіл ПрАТ «АЛЬБАТРОС» на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтованою площею 0,5700 га за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення В.02.10 для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури, вид використання для будівництва та обслуговування житлових багатоповерхових будинків з торгівельними приміщеннями (т. 1 а.с. 152, 153, т. 2 а.с. 100).

ТОВ «Одеський земельний центр» на підставі договору від 06.05.2019 № 06-01/05-2019 виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ПрАТ «АЛЬБАТРОС» для будівництва та обслуговування житлових багатоповерхових будинків з торгівельними приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , підставою розробки проекту зазначено рішення ОМР від 24.04.2019 № 46-52-УП (зі змінами від 12.06.2019 № 4780-УП (т. 5).

Департаментом архітектури та містобудування 18.07.2019 за № 01-11/2347-183 пз надано висновок по проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та погоджено межі земельної ділянки, також вважали за можливе передання земельною ділянки, площею 0,5700 га в оренду ПрАТ «АЛЬБАТРОС», цільове призначення для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури, вид використання для будівництва та обслуговування житлових багатоквартирних будинків з торгівельними приміщеннями (т. 3 а.с. 214-216).

Земельна ділянка площею 0,5700 га з кадастровим номером :28:004:0004 зареєстрована 19.08.2019 відділом у м. Одесі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, про що свідчить витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (т. 2 а.с. 33).

Департаментом архітектури та містобудування 30.08.2019 за № 01-11/3064-212оз надано висновок по проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється, та вважає за можливе зміну цільового призначення земельної ділянки (кадастровий номер :28:004:0004), площею 0,3956 га в оренду терміном на 20 років ТОВ «АЛЬБАТРОС-ІНВЕСТ» за адресою: АДРЕСА_1 , на цільове призначення для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури, вид використання для будівництва та обслуговування житлових багатоповерхових будинків з торгівельними приміщеннями (т. 3 а.с. 217-220).

18 вересня 2019 року Одеською міською радою прийнято рішення № 5167-VІІ «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,5700 га, за адресою: АДРЕСА_1 та надання її в оренду Приватному акціонерному товариству «АЛЬБАТРОС», яким зокрема вирішила: затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер: :28:004:0004), площею 0,5700 га (землі житловою та громадської забудови), за адресою: АДРЕСА_1 ; надати ПрАТ «АЛЬБАТРОС» земельну ділянку, вказану в п. 1 цього рішення, в оренду на 20 років, цільове призначення В.02.10 для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури, вид використання для будівництва та обслуговування житлових багатоповерхових будинків з торгівельними приміщеннями; затвердити проект договору оренди землі між Одеською міською радою та ПРАТ «АЛЬБАТРОС» (т. 1 а.с. 23, т. 4 а.с. 7-8).

02 жовтня 2019 року між Одеською міською радою, яка діє від імені Територіальної громади м. Одеси, та Приватним акціонерним товариством «АЛЬБАТРОС» укладено договір оренди землі, згідно п. 1.1 якого орендодавець на підставі Закону України «Про оренду землі» та рішення Одеської міської ради № 5167-VІІ від 18.09.2019 передає, а орендар приймає у строкове, платне володіння, користування земельну ділянку площею 0,5700 га, місце розташування: АДРЕСА_1 . Договір зареєстровано в реєстрі за № 488 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калгановою М.В. (т. 1 а.с. 17-19, т. 2 а.с. 34зв.-35, т. 4 а.с. 14-19).

Департаментом архітектури та містобудування 10.10.2019 за № 01-11/3631-239пз надано висновок по проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, погоджено межі земельної ділянки, площею 0,1306 га за адресою: АДРЕСА_4 та передача в оренду терміном на 20 років ТОВ «АЛЬБАТРОС-ІНВЕСТ» (т. 3 а.с. 221-223).

11 грудня 2019 року Одеська міська рада прийняла рішення № 5562-VІІ «Про припинення договору оренди землі, укладеного між Одеською міською радою та ПРАТ «АЛЬБАТРОС», шляхом його розірвання та надання ТОВ «АЛЬБАТРОС-ІНВЕСТ» в оренду земельної ділянки, площею 0,5700 га, за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури, вид використання для будівництва та обслуговування житлових багатоповерхових будинків з торгівельними приміщеннями», яким затвердила: припинити договір оренди землі, укладений між Одеською міською радою та ПРАТ «АЛЬБАТРОС», щодо земельної ділянки (кадастровий номер: :28:004:0004), площею 0,5700 га, за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 02.10.2019 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калгановою В.М. в реєстрі за № 488, право оренди зареєстровано 02.10.2019 р. за № 33500353, шляхом його розірвання; надати ТОВ «АЛЬБАТРОС-ІНВЕСТ» в оренду земельну ділянку (т. 1 а.с. 24, т. 2 а.с. 166, т. 4 а.с. 5-6).

22 січня 2020 року між Одеською міською радою, яка діє від імені Територіальної громади м. Одеси, та Приватним акціонерним товариством «АЛЬБАТРОС» укладено договір про розірвання Договору оренди землі, посвідченого «02» жовтня 2019 року Калгановою М.В. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, по реєстрі за № 488 (т. 1 а.с. 16, т. 4 а.с. 9-11).

22 січня 2020 року між Одеською міською радою, яка діє від імені Територіальної громади м. Одеси, та Товариством з обмеженою відповідальністю «АЛЬБАТРОС-ІНВЕСТ» укладено договір оренди землі, згідно п. 1.1 якого, орендодавець на підставі Закону України «Про оренду землі» та рішення Одеської міської ради № 5562-VІІ від 11.12.2019 передає, а орендар приймає у строкове, платне володіння, користування земельну ділянку площею 0,5700 га, місце розташування: АДРЕСА_1 . Згідно п. 3.1 Договору, договір укладено терміном до «02» жовтня 2039 року, для будівництва та обслуговування житлових багатоповерхових будинків з торгівельними приміщеннями. Договір посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 21 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калгановою М.В. (т. 1 а.с. 13-15, т. 4 а.с. 24-29).

20 лютого 2020 року затверджено Наказом департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради за № 01-06/34 містобудівні умови та обмеження проектування об`єкта будівництва АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 (т. 3 а.с. 224-229).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, на земельній ділянці, площею 0,57 га кадастровий номер :28:004:0004 розміщено наступні об`єкти з реєстраційними номерами: 101, 101, 101, 101, 101, 101, 101, 101, 101, 101, 101 (т. 3 а.с. 107, 121).

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу оспорення позивачем рішень органу місцевого самоврядування та укладених на їх підставі договорів оренди земельної ділянки, а також похідних від таких рішень про державну реєстрацію цих речових прав як особою, права якої вважає порушеними через знаходження на такій земельній ділянці належного позивачу об`єкту нерухомого майна. Способом захисту своїх порушених прав також позивачем обрано зобов`язання Держгеокадастру та його Головного управління в Одеській області скасувати рішення кадастрового реєстратора та запису у Державному земельному кадастрі та закриття Поземельної книги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що укладення договору на право ідеальної частки в користуванні земельною ділянкою не передбачено ані Законами України «Про оренду землі», «Про плату за землю» (які були чинні на час укладення договору), ані Земельним кодексом України.

Договір від 25.04.2001, наданий позивачем, не є договором оренди земельної ділянки у розумінні наведених норм права, а свідчить лише про фактичне землекористування, метою якого є оплата за фактичне користування ідеальною часткою земельної ділянки, що не породжує прав користування земельною ділянкою.

ОСОБА_1 не представлено встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою.

Наданий позивачем договір стосується частки земельної ділянки по АДРЕСА_2 , тоді як свідоцтво про право власності видано ОСОБА_1 на нежилу будівлю за адресою: АДРЕСА_2 .

Надані представником позивача податкові повідомлення-рішення та платіжні доручення підтверджують сплату ОСОБА_1 земельного податку з фізичних осіб, втім не вказують щодо якої земельної ділянки відбувається нарахування та сплата податку, міститься лише зазначення податкової адреси платника податків.

Зареєструвавши за собою право приватної власності на нежитлову будівлю, ОСОБА_1 мав укласти інший договір з Одеською міською радою, адже з 2004 року ідеальна частка у праві спільної часткової власності відсутня.

Доводи позивача про те, що він є землекористувачем за адресою: АДРЕСА_2 чи за адресою: АДРЕСА_1 , є необґрунтованими та не підтверджуються матеріалами справи.

Клопотання про призначення експертизи за час розгляду справи до суду не надходило: ані позивач, ані його представники чи відповідачі не заявляли клопотань про призначення експертизи.

Натомість, висновок спеціаліста ФОП ОСОБА_8 не є висновком експерта в галузі судової земельно-технічної експертизи, спеціаліст не був повідомлений про кримінальну відповідальність та не внесений до реєстру експертів, тому не може братися до уваги як єдиний доказ того, що нежила будівля позивача знаходиться на земельній ділянці, переданій в оренду відповідачу ТОВ «АЛЬБАТРОС-НВЕСТ».

Як вказано у висновку спеціаліста ФОП ОСОБА_8 , це є топографо-геодезична зйомка. У вказаному висновку спеціаліста не вказано ані дати його складення, ані використаного методу топографічної зйомки, приладу за допомогою якого визначено межі земельної ділянки в натурі, перелік картографічної документації, яка використовувалася, та інше, що є додатковою підставою не приймати такий висновок до уваги.

За інформацією з реєстрів на земельній ділянці, площею 0,57 га кадастровий номер :28:004:0004 розміщені конкретні об`єкти. Відомостей про розміщення нежилого приміщення позивача на земельній ділянці немає.

ОСОБА_1 не довів, що належна йому на праві приватної власності нежила будівля розміщена саме на відведеній та переданій в оренду земельній ділянці. Доводи позивача, про те, що ПрАТ «АЛЬБАТРОС» внесло недостовірні відомості щодо належності прав власності на будинок позивача, не підтверджуються матеріалами справи.

Недотримання сторонами оспорюваного договору оренди землі ст. 203 ЦК України судом не встановлено, тому підстав для визнання недійсним договорів оренди землі з первинним орендарем ПрАТ «АЛЬБАТРОС» та теперішнім орендарем ТОВ «АЛЬБАТРОС-ІНВЕСТ» та договору про розірвання договору оренди землі та відповідно рішення № 5562-VІІ від 11.12.2019 про припинення договору оренду землі й, відповідно, рішення про державну реєстрацію прав оренди, відсутні.

Обраний ОСОБА_1 спосіб захисту не є ефективним, адже за умови задоволення позову, відповідач втратить право оренди землі, земельна ділянка знову стане не виділена в натурі, а позивач залишиться в такому ж правовому положенні, як до ухвалення рішення, відповідно до прийняття рішень та укладення договорів. В подальшому проходження наново всіх процедур з метою визначення меж земельної ділянки, затвердження землеустрою та укладення договорів, не відповідає принципам процесуальної економії.

Переглядаючи вказане судове рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 10 Земельного кодексу України від 18.12.1990 (в редакції станом на день укладення договору від 25.04.2001) до відання міських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.

Згідно частин 1 статті 42 ЗК України від 18.12.1990 (в редакції станом на день укладення договору) громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду.

Згідно частин статті 22 ЗК України від 18.12.1990 (в редакції станом на день укладення договору) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на час укладення договору) оренда землі - це засноване на договорі строкове, платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Положення ст. 13 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на час укладення договору) визначають договір оренди землі угода сторін про взаємні зобов`язання, відповідно до яких орендодавець за плату передає орендареві у володіння і користування земельну ділянку для господарського використання на обумовлений договором строк.

Згідно ст. 2 Закону України «Про плату за землю» (в редакції на час укладення договору) використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Розміри податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не встановлено, визначаються до її встановлення в порядку, визначеному цим Законом.

Частиною 1 статті 15 Закону України «Про плату за землю» (в редакції на час укладення договору) встановлено, що власники землі та землекористувачі сплачують земельний податок з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Оцінюючи наданий позивачем договір на право ідеальної частки в користуванні земельною ділянкою від 25.07.2001, укладений між ОМР та позивачем, суд вірно зазначив, що укладення договору на право ідеальної частки в користуванні земельною ділянкою не передбачено ані Законами України «Про оренду землі», «Про плату за землю» (які були чинні на час укладення договору), ані Земельним кодексом України.

Правильним є висновок суду про те, що Договір від 25.01.2001 не є договором оренди, а свідчить лише про фактичне землекористування позивача, що виникло в день укладення такого договору, про що прямо зазначено у п. 1.1. Договору, та яким встановлено плату за землю 146/1000 частки земельної ділянки, пощею 1799,80 кв.м, що скадає 262,8 кв.м по АДРЕСА_3 , відповідно до плану земельної ділянки, що прикладається, і його метою є оплата за фактичне користування ідеальною часткою земельної ділянки, ОСОБА_1 зобов`язаний вносити плату за ідеальну частку при користування земельною ділянкою щомісяця (п. 2.1.).

Висновок суду про те, що вказаний договір не породжує прав користування земельною ділянкою, не узгоджується із змістом такого договору, яким визначено, що ОСОБА_1 як землекористувач має право самостійно вести господарську діяльність на земельній ділянці відповідно до її цільового призначення (п. 3.2.), проте не впливає на висновок суду про необгрунтованість позову в цілому.

Згідно із частиною 1 статті 125 ЗК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Стаття 22 ЗК України від 18.12.1990 (в редакції станом на день укладення договору) встановлювала, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Згідно із статтею 23 цього Кодексу право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Так, згідно з пунктом 7 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові від 16.04.2004 № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" ( із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду № 2 від 19.03.2010 р.) надав роз`яснення про те, що громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розділу X "Перехідні положення" ЗК), одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством.

Аналізуючи надані позивачем докази, суд вірно також зазначив, і помилкові доводи апеляційної скарги такого не спростовують, що наданий позивачем договір, як слушно посилається представник відповідача, стосується частки земельної ділянки по АДРЕСА_2 , тоді як свідоцтво про право власності видано ОСОБА_1 на нежилу будівлю за адресою: АДРЕСА_2 .

Будь-якого іншого договору з Одеською міською радою щодо користування земельною ділянкою після припинення ідеальних часток у праві спільної часткової власності та набуття ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_2 , загальною пощею 337,1 кв.м позивачем суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не взято до уваги підстави позову ОСОБА_1 , що відповідно до статті 120 Земельного кодексу України та судової практики Верховного Суду, право власності на нерухомість тягне за собою перехід права власності на земельну ділянку, на якій вона розташована, не узгоджуються із наданими сторонами доказами та спірними правовідносинами сторін.

За умови того, що в наданих позивачем документах містяться різні юридичні адреси, ним до по позову долучено висновок спеціаліста ФОП ОСОБА_3 , який має кваліфікаційний сертифікат інженера-геодезиста №010762, виданий 26.04.2013 (т. 1 а.с. 32), наданий на замовлення ОСОБА_1 , згідно якого нежитлова будівля, що знаходиться у власності ОСОБА_1 (свідоцтво на право власності НОМЕР_1 від 29.09.2004 р.) повністю знаходиться на території земельної ділянки, що надана в оренду ТОВ «АЛЬБАТРОС-ІНВЕСТ» :28:004:0004), який цілком слушно не прийнятий судом до уваги у якості допустимого доказу, виходячи з такого.

Згідно ч. 1-3 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Частиною 7 статті 102 ЦПК України закріплено, що у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Згідно ч. 1, 5 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Статтею 110 ЦПК України закріплено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Згідно ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Будь-яких клопотань про призначення відповідної експертизи стороною позивача в встановлений законом строк не заявлялося.

Не є такою процесуальною дією зазначення представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 в заяві з процесуальних питань № 1 від 20.09.2021, що «якщо суд і учасники справи мають сумніви щодо існування цих обставин, то позивач заявить клопотання про призначення судової експертизи. Якщо суд і учасники справи не мають обґрунтованих сумнівів щодо існування цих обставин, то визнати ці обставини такими, що не потребують доказуванню» (т. 3 а.с. 128).

Під цими обставинами згідно підстав позову - розуміється знаходження нежитлової будівлі позивача на території земельної ділянки, що надана в оренду ТОВ «АЛЬБАТРОС-ІНВЕСТ», що і є предметом доказування по справі.

У підготовчому засіданні 14.12.2021 ОСОБА_6 вказував, що постало питання про проведення експертизи та судом роз`яснено, що питання про призначення експертизи вирішується після дослідження доказів. Судом було задоволено клопотання представника позивача про продовження строку для подання додаткових доказів, які він вказав, що надасть з метою проведення експертизи.

Для з`ясування спірних питань та обставин справи щодо знаходження нежилого приміщення ОСОБА_1 на відведеній земельній ділянці, яка передана в оренду ТОВ «АЛЬБАТРОС-ІНВЕСТ», в даному випадку необхідні спеціальні знання в сфері землеустрою через залучення до участі у справі фахівця в галузі судової земельно-технічної експертизи, однак, клопотання про призначення експертизи за час розгляду справи до суду не надходила, ані позивач, ані його представники, чи відповідачі не заявляли клопотань про призначення експертизи.

Висновок спеціаліста ФОП ОСОБА_8 не є висновком експерта в галузі судової земельно-технічної експертизи, спеціаліст не був повідомлений про кримінальну відповідальність та не внесений в реєстр експертів, тому не може бути взятий до уваги, як єдиний доказ того, що нежила будівля позивача знаходиться на земельній ділянці, переданій в оренду відповідачу ТОВ «АЛЬБАТРОС-ІНВЕСТ».

Як вказано у висновку спеціаліста ФОП ОСОБА_8 , це є топографо-геодезична зйомка.

Згідно ст. 198 ЗК України кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Кадастрові зйомки - комплекс робіт, спрямованих на вивчення необхідних топографічних елементів місцевості щодо пунктів геодезичної мережі (зокрема меж земельних ділянок з їх найменуваннями, кількісними та якісними показниками) і нанесення їх на планшет для створення планів (карт), що служать основою для кадастрів (ст.1 Закону України «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність»).

Основним нормативним документом щодо кадастрових зйомок в Україні є наказ Про затвердження Інструкції з топографічного знімання у масштабах 1:5000, 1:2000, 1:1000 та 1:500 (ГКНТА-2.04-02-98) №56 від 09.04.1998.

Пунктом 7 вищевказаного Наказу визначено методи виконання топографічних знімань.

У вказаному висновку спеціаліста ФОП ОСОБА_8 не вказано ані дати його складення, ані використаного методу топографічної зйомки, приладу за допомогою якого визначено межі земельної ділянки в натурі, перелік картографічної документації, яка використовувалася та інше, що є додатковою підставою не приймати такий висновок до уваги.

Отже, наведене свідчить про невиконання стороною позивача свого процесуального обов`язку та ненадання суду належних і допустимих доказів того, що земельна ділянка, на якій розташоване належне йому нерухоме майно, є частиною виділеної відповідачу ПрАТ «Альбатрос» земельної ділянки.

Суд також вірно виснував, що 2-й Держвзуттєвій фабриці, правонаступником якої є ПрАТ «АЛЬБАТРОС», підтверджено право на земельну ділянку площею 1,9 га, в той час як відведено та передано в оренду спочатку ПрАТ «АЛЬБАТРОС», а потім ТОВ «АЛЬБАТРОС-ІНВЕСТ» земельну ділянку, площею 0,570 га.

Також за інформацією з реєстрів на земельній ділянці, площею 0,57 га кадастровий номер :28:004:0004 розміщені конкретні об`єкти, реєстраційні номери яких наведені вище. Відомостей про розміщення нежилого приміщення позивача на земельній ділянці немає.

Тому, матеріали справи в сукупності не свідчать про те, що нежиле приміщенні ОСОБА_1 розташоване на земельній ділянці, переданій в оренду ТОВ «АЛЬБАТРОС-ІНВЕСТ» на підставі оспорюваних позивачем правочинів.

Намагання позивачем довести сплату земельного податку з фізичної особи на користь УДКСУ у м. Одесі згідно платіжних доручень та податкових повідомлень-рішень у більшій частині не доводить вищезазначену обставину, крім того, такі докази не дають можливості ідентифікувати земельну ділянку, за яку проводиться сплата податку, на що вірно вказав суд, і лише за період до 2011 року включно такою підставою зазначено договір від 25.04.2001. (т. 2 а.с. 19-23).

Крім того, ухвалою Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року з урахуванням думки інших учасників справи відмовлено позивачу в залученні до матеріалів справи висновку будівель-технічного та земельно-технічного дослідження, складеного 26.03.2024 судовим експертом Сікорською О.А., поданого суду в порядку ч. 5 ст. 106 ЦПК УКраїни, яким вирішувалося розташування належної ОСОБА_1 нежитлової будівлі АДРЕСА_2 на земельній ділянці, яка відведена в оренду Приватному акціонерному товариству «Альбатрос» для будівництва і обслуговування житлових багатоквартирних будинків з торгівельними приміщеннями у АДРЕСА_1 . (т. 7а.с. 57-64)

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18 зазначено, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Таким чином, тлумачення положень частини четвертої статті 365, 367 ЦПК України дає Верховному Суду можливість виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями статті 44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Отже, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що, об`єктивно, мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.

Верховний Суд у вищевказаній постанові звернув увагу на те, що вказана законодавча регламентація відповідає процедурі повного розкриття доказів (discovery). По суті зазначені норми спрямовані на зміщення акценту зі стадії розгляду справи по суті на стадію підготовчого провадження, під час якого і має відбуватися збір процесуального матеріалу і так званий обмін змагальними паперами, що забезпечує розгляд справи у розумні строки. Зазначене свідчить про посилення ролі підготовчого провадження у структурі загального позовного провадження цивільного судочинства в Україні.

Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, наступними:

1) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування;

2) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (не залежних від нього) не міг надати їх до суду;

3) суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи;

4) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо).

5) наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.

Зазначене підтверджується численною, сталою й незмінною практикою Верховного Суду (різних юрисдикцій) з цього процесуального питання, яке має важливий вплив на дотримання принципів судочинства: змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (провадження № 12-4гс21), від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 (провадження № 12-12гс21); постанови Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 521/574/22 (провадження № 61-9422св22), від 08 листопада 2023 року у справі № 140/1322/22).

Таким чином, колегія суддів не бере до уваги докази, подані стороною позивача в суді апеляційної інстанції, оскільки такі не були подані у встановлений законом строк до суду першої інстанції, позивач як ініціатор судового провадження в межах предмету доказування по справі мав виконати свій процесуальний обов`язок та надати такі, а також не надав суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження поважних причин ненадання таких доказів до суду першої інстанції.

Вказане свідчить про намагання позивача підсилити свою позицію на стадії перегляду судового рішення, яким йому відмовлено у позові з певних підстав, шляхом проведення в порядку ст. 106 ЦПК УКраїни експертного дослідження після ухвалення рішення, що не відповідає процедурі discovery та умовам для прийняття нових доказів апеляційним судом від позивача як ініціатора судового провадження (постанова КЦС ВС від 24.07.2024 у справі № 646/857/18).

Оскільки позивач є власником нежитлового нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , та землекористувачем за вказаною адресою, а оспорювані ним правочині стосуються процедури формування земельної ділянки та подальше її передання в оренду за адресою: АДРЕСА_1 , то ним не доведено порушення останніми його прав та охоронюваних законом інтересів, оскільки ОСОБА_1 не доведено, що належна йому на праві приватної власності нежила будівля розміщена саме на відведеній та переданій в оренду іншій особі земельній ділянці.

Суд хоча і прийшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 не є землекористувачем за адресою належного його нерухомого майна, та вдався до оцінки відсутності доказів недотримання сторонами договору оренди землі ст. 203 ЦК України з первинним орендарем ПрАТ «АЛЬБАТРОС» та теперішнім орендарем ТОВ «АЛЬБАТРОС-ІНВЕСТ», договору про розірвання договору оренди землі та відповідно рішення № 5562-VІІ від 11.12.2019 про припинення договору оренду землі й, відповідно, рішення про державну реєстрацію прав оренди, а також недоведеності того, що будівля взуттєвої фабрики є пам`ятником архітектури та містобудування, тому необхідно було отримання дозволу від Міністерства культури України, проте це не призвело до неправильного вирішення справи.

Натомість, не може бути скасоване правильне по суті рішення з одних лише формальних підстав.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди з судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову через недоведеність позивачем порушення його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів оскаржуваними правочинами.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, тому рішення суду відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Зуєвої Ірини Іванівни залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 10 жовтня 2025 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.А. Коновалова

В.В. Кострицький