"09" жовтня 2025 р.
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
09 жовтня 2025 року Холодногірський районний суд м. Харкова у складі :
головуючого судді Ольховського Є.Б.
при секретарі Василєвській Є.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та відсотків за договором позики -
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та процентів за договором позики. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 28 березня 2025 року він передав відповідачу за написаною відповідачем власноручно розпискою у борг грошову суму у розмірі 5230 доларів США з умовою сплати п`яти процентів на місяць за користування грошовими коштами. За умовами договору позики відповідач зобов`язався повернути позивачу надані грошові кошти до 28 квітня 2025 року у сумі 5230 доларів США та п`ять процентів від цієї грошової суми на місяць. В зазначений термін борг не повернуто та проценти не сплачені. Позивач багаторазово звертався до відповідача за поверненням боргу, відповідач постійно обіцяв повернути борг пізніше, посилаючись на різні обставини, але ані суму боргу, ані проценти, позивачу не повернуто. 09 травня 2025 року позивачем відповідачу було направлено претензію, якою запропоновано відповідачу вирішити спір у досудовому порядку та сплатити суму боргу та проценти. Відповідач вимоги за претензією проігнорував. Позивач просить стягнути з відповідача суму за договором позики від 28 березня 2025 року у розмірі 5996, 48 боргу: суму боргу у розмірі 5230 доларів США, п`ять процентів на місяць за договором позики у розмірі 766, 48 доларів США за період з 28 березня 2025 року по 23 червня 2025 року та до виконання судового рішення, 3 % річних з суми боргу у розмірі 5230,00 доларів США та урахуванням процентів у розмірі 766, 48 доларів США, які за період з 29 квітня 2025 року по 23 червня 2025 року склали 27, 60 доларів 60 центів США, до дня виконання судового рішення, та стягнути на користь позивача з відповідача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2507, 22 та витрати на професійну правничу допомоги у розмірі 26 000 гривень.
Ухвалою від 26.06.2025 р. призначено підготовче судове засідання.
Відповідач правом на подання відзиву не скористався.
Ухвалою від 17.09.25 року закрито підготовче судове провадження та справа призначена до розгляду по суті.
В судове засідання позивач та його представник зявились. Позов підтримали посилаєючись на підстави в ньому викладені.
Відповідач до судового засідання не зявився. Про час розгляду справи повідомлений належним чином. Причини не явки суду не повідомив.
Зі згоди позивача та його представника суд вважає за можливе розглянути справу заочно на підставі наявних доказів
Вислухавши сторону позивача, дослідивши матеріали справи суд встановив наступне:
28 березня 2025 року між позивачем та відповідачем було укладено простий письмовий договір позики, за яким ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 гроші в сумі 5230 доларів США під п`ять процентів в місяць строком до 28.04.2025 року на особисті потреби, що вбачається з власноручно написаної ОСОБА_2 розписки.
09 травня 2025 року позивачем ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 було направлено претензію, якою запропоновано вирішити спір у досудовому порядку та сплатити на користь позивача в 30-денний термін з моменту отримання претензії суму боргу у розмірі заборгованості за договором позики у розмірі 5491,50 доларів 50 центів США, яка складається з суми боргу у розмірі 5230 доларів США та п`яти процентів на місяць за договором позики, які склали 261,5 доларів США.
Відповідач претензію 13 травня 2025 року отримав, що вбачається з інформації трекінгу Укрпошти.
Відповідач ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 позичені гроші та проценти не повернув, що вбачається з факту знаходження оригіналу розписки у позивача ОСОБА_1
Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).
Статтею 598 ЦК України визначені підстави припинення зобов`язання. Зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч.ч.1,2 цієї статті).
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).
Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні (частина перша статті 524 ЦК України).
Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині 1 статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Ч. ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України передбачено: договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлене договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Ч. 1 статті 1049 ЦК України передбачено: позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 2.06.2016 № 1402-VIII в статті 13 «Обов`язковість судових рішень» передбачено: Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16 - Ц (провадження № 14 - 360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-Ц (провадження № 14 - 465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, та підтверджує факт укладення договору та зазначеними в розписці умовами договору, та факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Надана позивачем розписка відповідача ОСОБА_2 від 28.03.2025 р. власноручно написана ОСОБА_2 та підписана ним, є борговим документом, який свідчить про факт укладення сторонами договору позики, а також засвідчує отримання боржником від кредитора зазначеної в розписці грошової суми у розмірі 5230 доларів США за умови повернення позичальником ОСОБА_2 позикодавцю ОСОБА_1 суми боргу та сплати п`яти процентів на місяць строком до 28.04.2025 р.
Наданий до суду позивачем ОСОБА_1 оригінал розписки є належним та допустимим доказом факту отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошей у борг у строк до 28.04.2025 р. з зобов`язанням ОСОБА_2 повернути борг у строк до 28.04.2025 р. та сплатити ОСОБА_3 п`ять процентів на місяць від суми боргу.
Позивачем доведено факт невиконання боржником даного боргового зобов`язання.
З детального аналізу змісту договору позики в простій письмовій формі від 28.03.2025 р. вбачається, що при його складанні сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме зазначено дату його укладення 28.03.2025 р., прізвища, ім`я і по-батькові сторін, позичальника ОСОБА_2 та кредитора ОСОБА_1 , номер паспорту, адресу, реєстраційний номер облікової картки платника податків позичальника, валюту позики у доларах США, суму позики у розмірі 5230 доларів США, умови укладення договору позики під 5% на місяць, строк виконання договору до 28.04.2025 р. В підтвердження укладання договору позики наявний підпис позичальника та дата укладення договору.
У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України).
Правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16,- Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини 1 статті 1046 ЦК України, а також частини 1 статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року в справі № 14-134цс18 встановлено: Передбачене частиною 2 статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 6 червня 2012 року № 6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині 2 статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
Аналогічний правовий висновок щодо можливості стягнення суми боргу в іноземній валюті викладений в Постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 301/2052/18.
П`ять процентів на місяць за період з 28 березня 2025 року по 23 червня 2025 року за договором позики склали 766, 48 доларів США (261,50:30=8,71 доларів США в день х 88 днів за період з 28 березня по 23 червня 2025 р. (звернення з позовом до суду) = 766, 48 доларів США та 3 % річних з 29 квітня 2025 року по 23 червня 2025 року) х 3 : 100 : 365 = 27, 60 доларів США.
3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 5230,00 доларів США та процентів, помножених на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 29 квітня 2025 року, до дня виконання судового рішення. На час звернення до суду з позовом з 29 квітня по 23 червня 2025 року 3% річних складає 27,60 доларів США, а саме: 5996,48 (5230 доларів США сума боргу, 766, 48 доларів США- проценти) х 56 днів (з 29 квітня 2025 року по 23 червня 2025 року) х 3 : 100 : 365 = 27, 60 доларів США.
Статтею 59 Конституції України закріплено право кожної особи на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом.
Статтею 60 ЦПК України передбачено, що представником у суді може бути адвокат.
Статтею 1 п. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Ч. 2 статті 26, ч. 1 статті 27, статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
На підставі п. 1 ч. 3 ст. 133ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Згідно ч. 1ст. 137ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони. За ч. 2ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137ЦПК України). Нормою ч. 8ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст.137 та ч. 8 ст.141 ЦПК України).
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 28.06.2023р. у справі №463/2001/19 де зазначено, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено( п. 1 ч. 2 ст.137та ч. 8 ст.141 ЦПК України).
Так, у матеріалах справи наявний договір про надання правової допомоги від 16.06.25 р., копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, додаток до договору від 16.06.25р.
Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 82, 141, 258, 264-265, 268 ЦПК України, ст. ст. 23, 202, 207, 235, 638,1047,1049,1167 ЦК України, -
ВИРІШИВ:
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , за договором позики від 28 березня 2025 року грошову суму у розмірі 5996, 48 (п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто шість доларів 48 центів) США, яка складається з: суми боргу у розмірі 5230 (п`ять тисяч двісті тридцять ) доларів США та п`яти процентів на місяць у розмірі 766, 48 (сімсот шістдесят шість, 48) доларів США за період з 28 березня 2025 року по 23 червня 2025 року, та до виконання судового рішення. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 % річних у розмірі 27, 60 (двадцять сім) доларів 60 центів США, за період з 29 квітня 2025 року по 23 червня 2025 року до дня виконання судового рішення.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , витрати на професійну правничу допомоги у розмірі 26 000 (двадцяти шести тисяч) гривень та судовий збір у розмірі розмірі 2507, 22 (дві тисячі п`ятсот сім гривень) .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи. Заочне рішення може бути оскаржено в Харківському апеляційному суді протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду або через Холодногірський районний суд м. Харкова.
Рішення виготовлене 09.10.2025 року.

СУДДЯ Є.Б. Ольховський