ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
01 жовтня 2025 року м. Полтава
Постановою Полтавського апеляційного суду в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючий суддя Лобов О.А., судді: Дорош А.І., Триголов В.М., апеляційну скаргу Першої кременчуцької державної нотаріальної контори Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції задоволено - рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23 квітня 2025 року скасовано; ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Першої кременчуцької державної нотаріальної контори Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа: Управління державного архітектурно-будівельного контролю Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, про визнання постанови протиправною, скасування постанови та визнання права на спадкування за законом.
Обставини справи і предмет спору.
У жовтні 2024р ОСОБА_1 у своїх інтересах та як законний представник малолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, просила ухвалити рішення, яким
визнати протиправною та скасувати постанову державного нотаріуса Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Власенко Наталії від 25.04.2024 про відмову у видачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 свідоцтв про право на спадщину за законом;
визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 право на спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заявлених вимог посилалася на такі обставини.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , та складається із житлового будинку під літ. А,а (загальною площею 37,7 кв.м), незавершеного будівництвом житлового будинку під літ. И, Тп, и, иб, иг, гаража літ. К, погреба літ. Кп, сарая літ. Л, колодязя літ. Кв, огорожі № 1-3, що розташовані на земельній ділянці комунальної форми власності.
ОСОБА_1 , дружина померлого, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , діти померлого, є спадкоємцями першої черги за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_4 .
Після прийняття спадщини у строк, передбачений законодавством, звернулися до державного нотаріуса Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори для оформлення спадкових прав.
25.04.2024 постановою державного нотаріуса Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Власенко Н.В. відмовлено у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 ) у зв`язку із ненаданням документів, що підтверджують право власності на будинок та введення його в експлуатацію.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, керувався такими мотивами.
Право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_7 (спадкодавця) зареєстроване та офіційно підтверджене державою за ОСОБА_4 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Держава офіційно визнала за ОСОБА_4 та підтвердила факт виникнення у нього права власності на нерухоме майно, зазначене у свідоцтві про право на спадщину від 13.07.2012, шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Матеріали справи не містять та сторонами не надані відомості про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину на підставі ст. 1301 ЦК України.
Відповідно до ч.3 ст.49 Закону України «Про нотаріат» нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії, а отже державним нотаріусом не дотриманий Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 та безпідставно відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, належне ОСОБА_4 , а тому вимога про визнання права позивачів на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 підлягає задоволенню.
Підставою відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії зазначено ненадання документів на підтвердження права власності на будинок та введення його в експлуатацію.
У цій справі позивачі звернулися до суду з позовними вимогами, спрямованими на захист приватного (майнового) права, заснованого на приписах цивільного законодавства. Оскаржувана постанова відповідача порушує спадкові права позивачів, оскільки відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину позбавляє спадкоємців права на спадщину та свідчить про незаконність оскаржуваної постанови, а тому суд дійшов до висновку про помилковість висновків нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії.
Колегія суддів, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, мотивувала своє рішення такими висновками і доводами.
Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення.
Виходячи з норм Закону України «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями.
За правилами цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій нотаріуса, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства.
Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка має сумніви в належності майна позивачеві або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.
Отже, нотаріус у справах про визнання права власності на нерухоме майно не є належним відповідачем.
Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який ще не прийнятий до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено (постанова Верховного Суду у справі №466/6895/19 від 28.02.2023).
Спадкоємець має право звернутися до суду з позовом про визнання за ним майнових прав забудовника як таких, що входять до складу спадщини (постанова Верховного Суду від 04.05.2022 у справі №372/4235/19).
Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст. 376 та ст. 1218 ЦК, за змістом яких у разі здійснення спадкодавцем самочинного будівництва до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (постанова Верховного Суду від 28.04.2022 у справі №359/9695/17).
У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування (постанова Верховного Суду від 28.12.2022 у справі №315/236/21).
За життя ОСОБА_4 (після прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 свого батька) не завершив будівництво житлового будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , який складається у т.ч. і з незавершеного будівництвом житлового будинку літ. И, Ип,и,иб,иг, який не зданий в експлуатацію, тобто в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК), а тому у відповідності до вимог ЦК України не може бути предметом правочинів.
Доводи сторони позивача на ту обставину, що спадкодавець ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яке посвідчене 13.07.2012 державним нотаріусом Першої кременчуцької державної нотаріальної контори та зареєстроване 20.08.2012 в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно, мав на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 , який складається у т.ч. і з незавершеного будівництвом житлового будинку літ. И, Ип,и,иб,иг, який не зданий в експлуатацію, то ці доводи не впливають на статус спірного об?єкта, яким є незавершений будівництвом об?єкт нерухомого майна, який не може бути предметом спадкування.
Крім цього, по справі вбачається і це визнається стороною позивача, об?єкт незавершеного будівництва знаходиться на землі комунальної власності, проте до участі у справі не притягнутий її власник.
Із рішенням і мотивами прийнятого рішення колегії суддів я не можу погодитися з таких підстав.
Предметом спору у цій справі є вимога до державної нотаріальної контори про визнання незаконною і скасування постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину і вимога про визнання за позивачами права на спадкування з тих підстав, що вони (позивачі спадкоємці) у встановленому законом порядку прийняли спадщину після смерті спадкодавця (чоловіка, батька), який у встановленому законом порядку (спадкування) набув право власності на спірне спадкове нерухоме майно, проте нотаріус у порушення вимог закону відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, заперечуючи, по суті, факт набуття у власність спадкодавцем спірного нерухомого майна.
Колегія суддів, вирішуючи спір, ототожнила два різних поняття: «право на спадщину» і «право власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини».
Тлумачення норм Цивільного Кодексу України, які регулюють відносини спадкування і права власності свідчить, що законодавець розмежовує поняття «право на спадщину» і «право власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.
Право на спадкування це юридичне право фізичної особи одержати майно (спадщину) після смерті іншої особи (спадкодавця), яке переходить до спадкоємців за заповітом або за законом; це сукупність майнових та немайнових прав і обов`язків, які переходять від померлої особи (спадкодавця) до її спадкоємців. До складу спадщини входять права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент смерті та не припинилися внаслідок його смерті, за винятком особистих немайнових прав та деяких інших обов`язків, нерозривно пов`язаних з особою спадкодавця.
Право власності на спадкове майно - це право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, яке успадковується.
Підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій, нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії, визначені статтею 49 Закону України «Про нотаріат».
Згідно зі статтею 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії.
У постанові ВС від 23 жовтня 2024 року (справа № 185/9284/23) викладений висновок про те, що: «згідно вимог чинного законодавства нотаріальні дії вчиняються нотаріусами відповідно до наданих їм повноважень та із дотриманням визначеної законом процедури. […] Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судова процедура оскарження має на меті забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій».
У постанові ВС від 8 квітня 2025 року (справа № 331/2113/23) викладено висновок про те, що право на оскарження нотаріальної дії може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може призвести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб.
З наведеного слідує, що за відсутності спору між спадкоємцями, які звертаються за отриманням свідоцтва про право на спадщину, та іншими особами (наприклад, особами, які також є або вважають себе спадкоємцями, органами державної влади чи місцевого самоврядування) з приводу прав на спадкування оскарження постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину є належним і ефективним способом захисту порушеного права на спадкування, оскільки така постанова нотаріуса фактично перешкоджає спадкоємцям, які прийняли спадищину, реалізувати належне їм право на спадщину.
У цій справі відсутні відомості про існування інших осіб, у тому числі інших спадкоємців, які оспорють або не визнають право позивачів на спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_4 та/або претендують на майно, що входить до складу спадщини після його смерті.
Підставою звернення позивачів до суду з позовом є відмова нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину у зв?язку з відсутністю (на переконання нотаріуса) документів, що підтверджують право власності спадкодавця на нерухоме майно; у постанові нотаріуса зазначено, що підставою для відмови у вчинені нотаріальної дії є ненадання документів, які підтверджують право власності на будинок та введення його в експлуатацію (т.1 а.с.23).
У постанові ВС від 22 березня 2023 року (справа № 463/6829/21-ц) викладений висновок про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.
У цій справі встановлено, що спадкодавець позивачів ОСОБА_4 , за життя у встановленому законом порядку отримав свідоцтво про право на спадщину за законом (т.1 а.с.26), до складу якої входить спірне нерухоме майно, у тому числі і незавершений будівництвом житловий будинок із самочинно збільшеними розмірами, при цьому ОСОБА_4 за життя зареєстрував своє право власності на цю нерухомість, про що свідчать відомості електронного реєстру прав власності на нерухоме майно.
У межах розгляду цієї справи не встановлено обставин, які б свідчили про недобросовісність дії спадкодавця ОСОБА_4 та/або його спадкоємців позивачів по справі.
Тобто, з наявних у справі доказів слідує, що позивачі надали нотаріусу необхідні правовстановлюючі документи на спадкове нерухоме майно, зареєстроване за спакодавцем у встановленому законом порядку (визнане Державою), але нотаріус за відсутності на те передбачених Законом підстав поставив під сумнів легальність поданих правовстановлюючих документів, заперечуючи таким чином право позивачів на спадкування.
За встановлених у справі обставин, які не заперечуються учасниками справи, зокрема видача спадкодавцю ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно (правовстановлюючий документ), у складі якого є незавершене будівництво, державна реєстрація права власності спадкоємця на спірне нерухоме майно, державна нотаріальна контора, з якою погодилася колегія суддів (мотивувальна частина постанови апеляційного суду є відтворенням доводів апеляційної скарги), від імені Держави за відсутності спору (вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину на ім?я ОСОБА_4 ) заперечила (не визнала) право спадкоємців на спадкування.
Позиція колегії суддів, викладена у постанові від 01 жовтня 2025 року, суперечить фундаментальному правилу державного врядування, згідно якого держава може виправити свою помилку, але не ціною порушення прав добросовісного громадянина.
Конституційний Суд України у рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 виснував: «якщо на підставі рішення органу влади виникли права людини, і вона проти їх зміни чи скасування, влада не може просто переграти ситуацію. Це гарантія стабільності суспільних відносин».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2025 року (справа № 466/2086/14-ц) зазначила: «[…] Необхідність виправлення старої «помилки» не повинна непропорційно втручатися в нове право, яке було набуте особою, що добросовісно покладалася на законність дій органу державної влади. Ризик будь-якої помилки, допущеної державним органом, має нести сама держава, і ці помилки не повинні виправлятися за рахунок інших третіх осіб […]».
Враховуючи викладене вважаю, що колегія суддів ухвалила незаконне рішення.
Суддя Полтавського
апеляційного суду О.А. Лобов