Провадження №: 2/336/2315/2025
УХВАЛА

іменем України

10 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Петренко Л.В., за участі секретаря судового засідання Нагорних О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, за правилами загального позовного провадження, цивільну справу ЄУН 334/818/25 (провадження № 2/336/2315/2025) за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, ІНФОРМАЦІЯ_1

про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, -

за участі:

представника позивача адвоката Богач А.О.

встановив:

09 квітня 2025 року до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, за підсудністю визначеною ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2025 року, надійшла цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 14 травня 2011 року він уклав шлюб із ОСОБА_2 який зареєстрували у Ленінському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції зареєстрували шлюб, актовий запис № 187.

Від шлюбу мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого Дніпровським районним у місті Запоріжжя відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізької області 18.04.2019 року, який мешкає разом з ним та перебуває на його утриманні, оскільки відповідачка перестала опікуватись сином та почала мешкати окремо від сім`ї.

Відповідачка ОСОБА_2 мешкає окремо та не надає ніякої матеріальної допомоги на утримання сина.

Він самостійно, власними силами, намагається матеріально забезпечити, доглядати та виховувати неповнолітнього сина ОСОБА_4 , а також виконувати всі інші обов`язки, покладені на нього законом та необхідні для належного утримання його дитини.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 серпня 2019 року у справі № 334/3457/19 шлюб між ним та відповідачкою було розірвано.

Окрім цього, рішенням Ленінського районного суду від 16 травня 2022 року по справі № 334/919/22 з ОСОБА_2 на його користь стягуються аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів та заробітку. Станом на 31 січня 2023 року відповідачка має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 42783грн.

Ще до розірвання шлюбу, відповідачка ОСОБА_2 , залишила дитину разом з ним за його адресою а саме: АДРЕСА_1 , умовами розвитку та життям сина не цікавиться.

Він у повному обсязі створює всі необхідні умови для виховання, проживання та нормального розвитку дитини в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості.

Він не перешкоджає спілкуванню дитини з матір`ю, однак питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

З наведених підстав просив суд визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ним за його адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м Запоріжжя від 19.10.2023 року по справі № 334/5733/23 його позовну заяву задоволено повністю - визначено місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом зі мною за моєю адресою : АДРЕСА_1 .

Відповідачка жодним чином не цікавиться вихованням та утриманням дитини, у неї виникла заборгованість зі сплати аліментів.

На підставі рішення суду про стягнення аліментів від 16.05.2022 року по справі №334/919/22, Дніпровським ВДВС у м. Запоріжжя ПМУ МЮ (м. Одеса) 07.07.2022 року було відкрито ВП № 69361114 про стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів на утримання дитини.

Через несплату ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини, у відповідача виникла заборгованість за період з 11.02.2022 року по 31.10.2023 року у розмірі 75855,34 грн., у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з неї неустойки за прострочення сплати аліментів, яка за період з 11.02.2022 року по і 1.10.2023 року становить 75855,34 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя по справі 334/944/24 від 15.02.2024 року позовні вимоги про стягнення неустойки (пені) по аліментам задоволенні в повному обсязі стягнуто з ОСОБА_2 в розмір 75855,34 грн.

Враховуючи наведені обставини, беручи до уваги місце проживання матері тривалий час за кордоном, відсутність бажання матері проживати разом з дитиною, займатися утриманням та вихованням сина, протягом тривалого часу, враховуючи інтереси дитини, просить суд задовольнити позовну заяву та встановити факт, що громадянин України, ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає разом із батьком за адресою: АДРЕСА_2 .

14 квітня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, ІНФОРМАЦІЯ_3 , про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини залишено без руху та надано п`ять днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, зазначених в ухвалі.

15 квітня 2025 року до суду від представника позивача адвоката Доброчинської А.С. надійшла заява про усунення недоліків. Недоліки позовної заяви не усунуто в повному обсязі.

Ухвалою від 15 квітня 2025 року призначено підготовче судове засідання.

Від відповідача відзиву на позовну заяву не надходило.

Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2025 року закрито підготовче провадження на призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена за адресою зазначеною в позовній заяві.

Представник органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника.

Представник ІНФОРМАЦІЯ_4 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений за адресою зазначеною в позовній заяві.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 травня 2011 року та від спільного подружнього життя мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.пр. 8).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 серпня 2019 року у справі № 334/3457/19 шлюб між сторонами було розірвано (а.пр. 13).

Рішенням Ленінського районного суду від 16 травня 2022 року у справі № 334/919/22 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для відповідного віку, починаючи стягнення з 11 лютого 2022 року і до досягнення дитиною повноліття (а.пр. 14).

Рішенням Ленінського районного суду м Запоріжжя від 19 жовтня 2023 року у справі № 334/5733/23 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком - задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 (а.пр. 15-16).

На підставі рішення суду про стягнення аліментів від 16.05.2022 року по справі №334/919/22, Дніпровським ВДВС у м. Запоріжжя ПМУ МЮ (м. Одеса) 07.07.2022 року було відкрито ВП № 69361114 про стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів на утримання дитини (а.пр. 17).

Заборгованість зі сплати аліментів за ВП № 69361114, станом на 30 квітня 2024 року, складає 97903,30 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.пр. 18).

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Попри це, позивач не заявляв до відповідачки жодних вимог матеріально-правового характеру, які б підлягали вирішенню в позовному провадженні, зокрема про позбавлення її батьківських прав.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 202/7582/18 (провадження № 61-1706св23)).

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

У даній справі позивач просить встановити факт самостійного виховання дитини. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - третьої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про визначення місця проживання дитини, про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У даній справі заявник просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

Доведення факту одноосібного виховання дитини матір`ю пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких батько не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини (п. 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23).

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

При цьому згідно з пунктом 5 частини 3 статті 175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Закриття провадження у справі можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Врахувавши викладене, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зазначив, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України є можливим, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції відповідного судового рішення.

Рішенням Ленінського районного суду від 16 травня 2022 року у справі № 334/919/22 встановлено, що 14.05.2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який зареєстрований Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 187. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який проживає з батьком позивачем по справі та знаходяться на його повному утриманні. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для відповідного віку, починаючи стягнення з 11 лютого 2022 року і до досягнення дитиною повноліття (а.пр. 14). Судове рішення набрало законної сили 16 червня 2022 року.

Рішенням Ленінського районного суду м Запоріжжя від 19 жовтня 2023 року у справі № 334/5733/23 визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 . Судове рішення набрало законної сили 21 листопада 2023 року.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В пункті 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у схожій справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) Верховний Суд зробив наступний висновок: «З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, то питання, заявлене у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого з батьків та може вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

Тобто факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Попри це, позивач не заявляв до відповідачки жодних вимог матеріально-правового характеру, які б підлягали вирішенню в позовному провадженні.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Суд дійшов до висновку, що факт одноосібного виховання дитини та її утримання може бути встановлений судом як одна з обставин, що становить предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини; факт самостійного виховання дитини та утримання дитини у позовному провадженні може бути підставою позову, а не його предметом.

За таких обставин суд дійшов до висновку про закриття провадження у справі за відсутністю предмета спору.

Відповідно до частини другої статті 255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

При подачі позовної заяви позивачем був сплачений судовий збір в сумі 1211,20 гривень, який підлягає поверненню позивачу з державного бюджету.

Керуючись статтями 255, 260, 268 ЦПК України, суд

постановив:

Провадження у справі ЄУН 334/818/25 (провадження № 2/336/2315/2025) за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, закрити у зв`язку із відсутністю предмета спору.

Зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області повернути ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1211,20 грн, сплачений відповідно до квитанції ID: 8670-3437-3904-3597 від 29.01.2025.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстраці: АДРЕСА_3 .

Треті особи:

Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, , місцезнаходження: м. Запоріжжя, вул. П. Сагайдачного, 1А,

ІНФОРМАЦІЯ_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_4 .

Дата складання повного судового рішення 10 жовтня 2025 року.

Суддя: