ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5680/25 Справа № 195/2185/24 Суддя у 1-й інстанції - Хомченко С. І. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И

08 жовтня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М.

за участю секретаря Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Дніпропетровської області, Головного управління національної поліції України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями правоохоронних органів

за апеляційною скаргою Головного управління національної поліції України

на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 05 березня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

10 грудня 2024 позивач ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, прокуратури Дніпропетровської області, головного управління національної поліції України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями правоохоронних органів. В обґрунтування якого зазначив, що 27.05.2020 року за наслідками розгляду матеріалів кримінального провадження №0000228 від 26.05.2020 року слідчим СВ Томаківського ВП Нікопольського ВП ГУНІ в Дніпропетровській області старшим лейтенантом поліції Оковитим В.В., позивачу ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України. 27.05.2020 року ухвалою слідчого судді Томаківського районного суду Дніпропетровської області застосовано щолдо підозрюваного ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту до закінчення строку досудового розслідування. 14.07.2020 року начальником Томаківського відділу Нікопольської місцевої прокуратури Цвєтковим А.В. затверджено обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні та направлено для розгляду до Марганецького міського суду Дніпропетровської області. Вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 22.10.2021 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1ст.263 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28.03.2022 року вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 22.10.2021року відносно ОСОБА_1 скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції. Вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27.05.2024 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1ст.263 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25.09.2024 року вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27.05.2024 року залишено без змін. Вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27.05.2024 року вступив взаконну силу 25.09.2024 року. Вищезазначені судовірі шення у Верховному Суді не оскаржувалися. Таким чином, позивач незаконно перебував під кримінальним слідством 52 місяці. Незаконними діями працівників огранів досудового слідства ОСОБА_1 був позбавлений конституційного права на свободу і особисту недоторканість. За час тривалого часу перебування під слідством ОСОБА_1 завдано моральних страждань, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього. Погіршились його нормальні життєві зв`язки. Негативні емоції, переживання вплинули на спокій і стан здоров`я. Внаслідок незаконних дій правоохоронних органів, психічного впливу позивачу заподіяно моральну шкоду. Відповідно до ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» у 2024 році установлено мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 01 квітня -8000,00 грн.. Виходячи з положень норм Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» та перебування позивача під слідством та судом 52 місяці, позивач оцінює заподіяну шкоду у розмірі двух мінімальних заробітних плат за кожень місяць, дві мінімальної заробітної плати становить 16 000,00 грн., отже позивачу спричинена моральна шкода в розмірі 832 000 грн. (52 місяці х 16000,00 грн). Вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди не є більшим, ніж достатньо для розумного задоволення його потреб, як потерпілої особи, і не може призвести до його безпідставного збагачення (том 1 а.с.ас. 1-5,81-83).

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 05 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Прокуратури Дніпропетровської області, Головного управління національної поліції України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями правоохоронних органів - задоволенні частково.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 248 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено (том 1 а.с.210-219).

В апеляційній скарзі відповідач Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що фактично позивач, як на підставу позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, посилається на факти незаконності дій працівників правоохоронних органів, що не свідчить про безумовне заподіяння йому моральної шкоди.

Зазначає, визначальним у вирішенні даної категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом, тоді як позивачем таких доказів суду не надано. Вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення (том 1 а.с.227-231).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом 1 інстанції встановлено, що 26.05.2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000228 внесено відомості про кримінальне правопорушення по ч.1 ст.263 КК України.

26.05.2020 року ОСОБА_1 затримано за підозрою у вчиненні злочину.

27.05.2020 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, і допитано в якості підозрюваного.

14.07.2020 року обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 було спрямовано до Марганецького міського суду Дніпропетровської області.

Вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 22.10.2021 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1ст.263 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28.03.2022 року вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 22.10.2021року відносно ОСОБА_1 скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції.

Вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27.05.2024 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25.09.2024 року вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 27.05.2024 року залишено без змін.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, виходив із того, що внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та необґрунтованого кримінального переслідування позивачу завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої він набув на підставі виправдувального вироку Марганецького міського суду Дніпропетровської області 27.05.2024 року, який залишений без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25.09.2024 року. Через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, як обвинуваченого, протягом 52 місяців, нормальний уклад життя позивача був порушений, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд прийшов до висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди є завищеним, і тому вважає досить розумно, виважено та справедливо визначити розмір моральної шкоди в розмірі трьох мінімальних заробітних плат за кожен місяць на загальну суму в 1 248 000 грн. 00 коп., яки й буде достатньо для встановлення сатисфакції, порівняно з незаконними діями правоохоронних органів та отриманою позивачем шкодою внаслідок таких дій відповідача .

Із вказаним висновком суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Так, відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94 ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон, Закон № 266/94) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону).

Положеннями статті 3 Закону № 266/94 передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода (п.5).

Статтею 4 вказаного Закону передбачено, що відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (п.6 ст.4 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може визнати обґрунтованим і достатнім й більший розмір відшкодування.

Вказане відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 27.03.2019 р. по справі № 405/7623/16-ц, від 08.11.2018 р. По справі № 296/2443/16-ц.

Судом першої інстанції встановлено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та необґрунтованого кримінального переслідування позивачу завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої він набув на підставі виправдувального вироку Марганецького міського суду Дніпропетровської області 27.05.2024 року, який залишений без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25.09.2024 року.

ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством 52 місяці.

Тобто, постановлення виправдувального вироку відносно ОСОБА_1 , є підставою на право отримання відшкодування шкоди згідно із Законом України № 266/94-ВР.

Враховуючи засади розумності, виваженості та справедливості, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди є завищеним, і тому вважає досить розумно, виважено та справедливо визначити розмір моральної шкоди в розмірі трьох мінімальних заробітних плат за кожен місяць на загальну суму в 1 248 000 грн. 00 коп.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.

Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі "Недайборщ проти Російської Федерації" (Скарга №42255/04) від 01 липня 2010 року зокрема зазначив про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі "Антипенко проти Російської Федерації" (Antipenkov v. Russia), скарга №33470/03, §82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі "Пшеничний проти Російської Федерації" (Pshenichnyy v. Russia), скарга №30422/03, §35 1; рішення у справі "Гарабаев проти Російської Федерації (Garabayev v. Russia), скарга №38411/02, §113, ECHR 2007-VII (витяги) 2 а також Постанова Європейського Суду від 01 червня 2006 року) у справі "Грідін проти Російської Федерації" (Gridin v. Russia), скарга Ns4171/04, §20 березня).

Так, рішенням від 27 липня 2004 року у справі "Ромашов проти України" Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви Суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 Регламенту Суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, "без наявності яких (Суд) може відхилити вимогу повністю або частково. Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення.

Таким чином, як вбачається з практики Європейського Суду з прав людини, заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, тобто при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують обґрунтованих висновків суду та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянтів, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянти не скористався наданими йому правами, не обґрунтував доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

При цьому, ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2025 року відстрочено Головному управлінню Національної поліції в Дніпропетровській області сплату судового збору, у розмірі 13 159 гривень 20 копійок за подання апеляційної скарги на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 05 березня 2025 року до ухвалення судового рішення у справі, а тому колегія суддів стягує з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області на користь Держави судовий збір у розмірі 13 159 гривень 20 копійок.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України , апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного управління національної поліції України - залишити без задоволення.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 05 березня 2025 року - залишити без змін.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області () на користь держави судовий збір у розмірі 13 159 гривень 20 копійок за подання апеляційної скарги на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 05 березня 2025 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2025 року.

Судді: