Справа № 348/1952/25
Провадження № 22-ц/4808/1456/25
Головуючий у 1 інстанції Солодовніков Р. С.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Максюти І.О.,

секретаря Кузнєцова В.В.,

з участю представника ОСОБА_1 адвокатки Паруль Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за заявою ОСОБА_1 , боржник ОСОБА_2 про видачу судового наказу на стягнення аліментів на утримання дитини, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвокатки Паруль Юлії Олегівни на ухвалу Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2025 року під головуванням судді Солодовнікова Р.С. в м. Надвірна,

в с т а н о в и в:

У серпні 2025 року представник ОСОБА_1 адвокатка Паруль Ю.О. звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дитину.

Заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у заявника та боржниці народилася донька ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_1 , виданим Солом`янським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві від 02.04.2022.

В заяві зазначено, що дитина проживає та перебуває разом із заявником за адресою: АДРЕСА_1 . Боржниця тривалий час аліменти не сплачувала, але обіцяла. У зв`язку з війною заявнику стало складно самостійно утримувати дитину.

Тому в особі представника просив видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь заявника аліменти на утримання дитини в розмірі частки заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви та до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2025 року відмовлено у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини. Роз`яснено заявнику, що відмова у видачі судового наказу із зазначених підстав, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому розділом ІІ ЦПК України, після усунення її недоліків.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокатка Паруль Ю.О. зазначила, що ухвала Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2025 року підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою дослідження доказів і встановлення обставин у справі та неправильним застосуванням норм права.

Вказала, що дитина проживає разом з батьком, так як матір не бажає брати участь у вихованні дитини. Підтверджує вказані обставини скрін-шотами.

Просила оскаржувану ухвалу скасувати і ухвалити нову про видачу судового наказу, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини в розмірі частки заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви та до досягнення дитиною повноліття.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвокатки Паруль Ю.О., перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, ураховуючи таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про відмову у видачі судового наказу, суд першої інстанції врахував відсутність в матеріалах поданої заяви доказів на підтвердження проживання дитини з заявником, що є підставою для відмови у видачі судового наказу відповідно до вимог статті 165 ЦПК України.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з частинами першою, другою статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог,передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Пунктом 4 частини першої статті 161 ЦПК України встановлено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Положеннями ч. 5 ст. 165 ЦПК України визначено, що у разі якщо боржником у заяві про видачу судового наказу вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суддя не пізніше двох днів з дня надходження такої заяви, крім випадків подання заяви про видачу судового наказу в електронній формі до боржника, який має офіційну електронну адресу, звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - боржника.

Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи - боржника має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання (перебування) особи відповідного звернення суду (ч. 6 ст. 165 ЦПК України).

З відповіді Пасічнянської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 згідно реєстру територіальних громад зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , але фактично не проживає (а.с.14).

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.5 ч.2 ст. 163 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Пунктом 4 ч.3 ст.163 ЦПК України встановлено, що до заяви про видачу судового наказу додаються інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.

В спірному випадку матеріалами поданої до суду заяви про видачу судового наказу не надано доказів проживання дитини разом з заявником. Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції правомірно відмовив у видачі судового наказу.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності скрін-шотів як підтвердження проживання дитини разом з заявником не вказують на постійне проживання дитини з батьком і не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З приводу цього прецедентним є рішення ЄСПЛ у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним; воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує врегулюванню з боку держави.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для скасування ухвали суду від 22.08.2025.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржувана ухвала судом першої інстанції постановлена з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому її слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують її законності і обґрунтованості. Підстав для її скасування з наведених у скарзі мотивів не встановлено.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвокатки Паруль Юлії Олегівни залишити без задоволення.

Ухвалу Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 22 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Постанову складено 09 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

І.О. Максюта