РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2025 року

м. Рівне

Справа № 566/597/20

Провадження № 22-ц/4815/1014/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Боймиструка С.В.,

суддів: Хилевич С.В., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання: Хлуд І.П.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пархомчук Вікторії Віталіївни на рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 29 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

В травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила:

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь 37 620 гривень компенсації вартості 1/2 частки автомобіля марки "Опель Омега" д.н.з. НОМЕР_1 ,1998 року виготовлення, який належав ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності подружжя та був відчужений відповідачем без згоди позивача.;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь 66440 гривень компенсації вартості 1/2 частки трактора колісного, марки МТЗ-80, 2004 року випуску, заводський номер НОМЕР_2 , свідоцтво НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , який належав ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності подружжя та був відчужений відповідачем без згоди позивача;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь 30265 гривень компенсації вартості 1/2 частки трактора колісного, марки Т-25А, 1989 року випуску, заводський номер НОМЕР_5 , свідоцтво НОМЕР_6 , д.н.з. НОМЕР_7 , який належав ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності подружжя та був відчужений відповідачем без згоди позивача.

- визнати житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 118,1 кв.м., житловою площею 87,3 кв.м., об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 118,1 кв.м., житловою площею 87,3 кв.м..

Також позивач просить суд, вирішивши спір, стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати по справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 16.02.2002 р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . Рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 29.11.2018 р. шлюб з відповідачем розірвано. Під час перебування у шлюбі ними, як подружжям, було придбано у спільну сумісну власність наступне майно:

1) трактор колісний марки МТЗ-80, 2004 року випуску, заводський номер НОМЕР_2 , свідоцтво НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , придбаний 02.02.2010, який був відчужений відповідачем 04.10.2017 року.

2) трактор колісний марки Т-25А, 1989 року випуску, заводський номер НОМЕР_5 , свідоцтво НОМЕР_6 , д.н.з. НОМЕР_7 , який був придбаний 01.03.2005 і, який був відчужений відповідачем 01.11.2018 року.

3) траспортний засіб - автомобіль марки "Опель Омега" д.н.з. НОМЕР_1 ,1998 року виготовлення, придбаний 16.06.2010 року і який був проданий відповідачем 19.12.2018 року.

Позивач ОСОБА_1 стверджує, що все вище перелічене спірне рухоме майно було відчужено відповідачем ОСОБА_2 без її згоди і кошти від такого продажу не були використані в інтересах сім`ї.

Також позивач зазначає, що під час перебування у шлюбі з відповідачем, ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 27.12.2004 № 2787 набув у власність житловий будинок з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1 , вартість якого складала 69 063 грн.. У період 2005-2006 років спільно з відповідачем було проведено капітальний ремонт усього будинку, переобладнано ванну кімнату зі встановленням придбаної за спільні кошти сантехніки (душової кабіни, умивальника, унітаза, біде,) здійснили необхідні добудови, перевстановили всі вікна, провели облицювальні роботи. У зв`язку з цим позивач стверджує, що вартість будинку зросла і складає 402 485 грн., через що вважає, що спільною з відповідачем працею набула право спільної сумісної власності разом з відповідачем на вказаний будинок.

Відповідно до ч.2 ст.60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частки майна подружжя у праві спільної сумісної власності згідно ч.1 ст.70 СК України є рівними.

Таким чином, оскільки вищевказані автомобіль і трактори відповідачем було продано без її згоди і кошти від їх продажу не використані в інтересах сім"ї, то згідно положень ст. ст.65,69 СК України, в порядку поділу майна подружжя, позивач просить стягнути на її користь 1/2 компенсації їх вартості, а також визнати за нею право власності на 1/2 спірного житлового будинку.

Рішенням Млинівського районного суду Рівненської області від 29 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пархомчук В.В., вважає, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неправильного встановлення обставин справи.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідач відчужив цінне рухоме майно без згоди позивачки та не довів використання коштів в інтересах сім`ї, що є його процесуальним обов`язком.

На думку апелянта суд неправомірно відхилив довідку КП Рівненське ОБТІ, в якій була зазначена інвентаризаційна вартість спірного житлового будинку з надвірними спорудами на дату укладення договору дарування 27.12.2004 69 063 гривні; висновок ТОВ «ГЦНТП-плюс» від 15.05.2020 про оцінку майна, в якому була зазначена ринкова вартість спірного житлового будинку станом на 01.02.2019 402 485 гривні.

Так, порівняльний метод, який використовував оцінювач при проведенні дослідження, не передбачає обов`язкового здійснення безпосереднього огляду об`єкта дослідження. Всі відомості про технічний стан будинку для проведення його оцінки були надані для оцінювача стороною позивача. Інформація була повною та достатньою для проведення оцінки.

Вважає, що висновок експерта не є категоричним, а містить лише припущення щодо дійсної вартості об`єкта станом на момент укладення договору дарування. На підставі вказаного висновку суд не мав повноважень вважати доведеною вартість об`єкта станом на конкретну дату.

Ринкова вартість спірного будинку на час укладення договору дарування, яку суд першої інстанції визнав встановленою, є недоведена.

Сторона позивача вважає за необхідне клопотати перед судом апеляційної інстанції щодо проведення повторної експертизи у цій справі.

Також вказує, що представник позивачки зверталась до суду з клопотанням про виклик та допит в якості свідків, які могли підтвердити суду факт збільшення вартості спірного будинку за час перебування сторін у шлюбі, пояснити суду шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна, свідками якого були вказані особи.

В оскаржуваному рішенні суду першої інстанції відсутня будь-яка інформація про допит вказаних осіб в судовому засіданні та зміст їх показань, що свідчить про неповне встановлення судом обставини.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно статті 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належно повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони були належно повідомлені про день, час та місце розгляду справи, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не подавали, причин, що унеможливили б укладення договору про правову допомогу з іншим адвокатом задля представництва інтересів в апеляційному суді не навели.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (постанова Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19)).

Отже, подані клопотання про відкладення розгляду справи до задоволення не підлягають. Колегія суддів не вважає поважними причини неявки сторін в судове засідання. Перегляд справи можливо здійснити і за неявки сторін.

Судом встановлено, що в період з 16.02.2002 по 03.01.2019 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що не оспорюється сторонами по справі, а також підтверджується копією судового рішення про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили 03.01.2019 року ( а.с.9)

Під час шлюбу сторонами придбано наступне рухоме майно:

1) трактор колісний марки МТЗ-80, 2004 року випуску, заводський номер НОМЕР_2 , свідоцтво НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , придбаний 02.02.2010, який було зареєстровано за ОСОБА_2 , після чого 04.10.2017 року відчужено відповідачем. ( а.с.78)

2) трактор колісний марки Т-25А, 1989 року випуску, заводський номер НОМЕР_5 , свідоцтво НОМЕР_6 , д.н.з. НОМЕР_7 , який був придбаний 01.03.2005, який було зареєстровано за ОСОБА_2 , після чого 01.11.2018 відчужено відповідачем . ( а.с. 78)

3) траспортний засіб - автомобіль марки "Опель Омега" д.н.з. НОМЕР_1 , 1998 року виготовлення, придбаний 16.06.2010 року і який було зареєстровано за ОСОБА_2 , після чого 19.12.2018 продано відповідачем. (а.с.11-12)

Статтею 60 СК встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення міститься у статті 368 ЦК України.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами статті 70 СК України.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю мін ними (частина перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Розпорядження спільним майном подружжя повинно здійснюватися за їх спільною згодою, зокрема для відчуження автомобіля як цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Ключовим для вирішення питання про компенсацію одним із подружжя іншому компенсації вартості відчуженого спільного сумісного майна є не лише наявність на це письмової згоди іншого з подружжя, а використання виручених від продажу грошових коштів не в інтересах сім`ї чи на її потреби.

Відповідно до приписів частин першої та третьої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Доказів про те, що кошти від реалізації спірних транспортних засобів були використані відповідачем в інтересах сім`ї та на її потреби, матеріали справи не містять.

Установивши, що сторони перебуваючи у шлюбі набули транспортні засоби, які були відчужені без згоди дружини, а витрат коштів від продажу спірного майна в інтересах сім`ї та на її потреби відповідач не довів, колегія суддів вважає, що порушені права позивачки підлягають судовому захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки вартості 1/2 частини наступних транспортних засобів: трактора колісного марки МТЗ-80, 2004 року випуску, заводський номер НОМЕР_2 , свідоцтво НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 ;

трактора колісного марки Т-25А, 1989 року випуску, заводський номер НОМЕР_5 , свідоцтво НОМЕР_6 , д.н.з. НОМЕР_7 ;

автомобіля марки "Опель Омега" д.н.з. НОМЕР_1 , 1998 року виготовлення.

Щодо вартості вказаного майна, колегія суддів вважає за доцільне врахувати, що згідно висновку №0004 експертного автотоварознавчого дослідження колісного трактора МТЗ-80 від 29.01.2021 року, середня ринкова вартість колісного трактора МТЗ-80 на момент проведення дослідження становить 132880,00 гривень (т.1 а.с. 85); згідно висновку №0005 експертного автотоварознавчого дослідження колісного трактора Т-25А від 29.01.2021 року, середня ринкова вартість колісного трактора Т-25А на момент проведення дослідження становить 60530,00 гривень (т.1 а.с. 87); згідно висновку №0014 експертного автотоварознавчого дослідження автомобіля OPEL OMEGA-B від 10.04.2020 року, середня ринкова вартість КТЗ на момент проведення дослідження становить 75240,00 гривень (т.1 а.с. 13).

Відтак з відповідача на користь позивачки підлягає сума компенсації 134325,00 гривень.

Помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що обов`язок доказування спрямованості витрат відповідача, отриманих від реалізації спірних автомобілів, покладається виключно на позивача, оскільки факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц; від 10 червня 2022 року у справі № 544/856/20; від 25 червня 2025 року у справі № 274/3360/22; від 16 липня 2025 року у справі № 442/6545/22.

Щодо спірного будинку

З інформаційної довідки 183133883 від 01.10.2019 Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_2 , на праві приватної власності, належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення про державну реєстрацію від 16.03.2005 року на підставі договору дарування, №2787 від 27.12.2004 року.

За положеннями частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15 (провадження № 14-114цс20), істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що її внесок у розумінні частини першої статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування сторін у шлюбі не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя.

Згідно частини другої статті 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів погоджується з оцінкою доказів наданих судом першої інстанції та доказавою перевагою висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи №91/06 від 28.12.2020 року за яким можливо констатувати, що дійсна (ринкова) вартість вказаного будинку змінилася несуттєво.

Вказаний висновок відповідає вимогам, які встановлені ст.102 ЦПК України і сумнівів у його правильності не виникає.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Принципи змагальності сторін та диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом є складовими основних засад цивільного судочинства. Зокрема принцип змагальності сторін покладає на кожну із них обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, суд лише сприяє їм у реалізації процесуальних прав.

Принцип диспозитивності полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів не є обов`язком суду, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не були подані до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен ураховувати як вимоги статті 83 ЦПК України щодо строків подання доказів, так і вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо обов`язку особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, а також виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Такі висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду у постанові від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19.

Дослідження нових доказів провадиться зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №145/474/17.

Апелянт звертаючись до суду апеляційної інстанції з клопотаннями про збір доказів, не навів об`єктивних причин неможливості їх подання до суду першої інстанції.

Інші твердження колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення в цій частині.

За таких обставин, місцевий суд не в повній мірі дотримався вимог матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, не всі його висновки відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції до скасування в частині поділу транспортних засобів з ухваленням нового рішення відповідно до заявлених позовних вимог.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати: судовий збір за подання позовної заяви (3355,68 грн) та апеляційної скарги (4026,81 грн) у розмірі пропорційному до задоволених позовних вимог (40% від заявлених), що становить 2953 грн; витрати на проведення автотоварознавчих досліджень у розмірі 4500 грн. Щодо вимог про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 12500 грн. відмовити через їх необґрунтованість.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пархомчук Вікторії Віталіївни задовольнити частково.

Рішення Млинівського районного суду Рівненської області від 29 квітня 2025 року скасувати в частині відмови у поділі транспортних засобів та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

У порядку поділу майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортних засобів:

трактор колісний марки МТЗ-80, 2004 року випуску, заводський номер НОМЕР_2 , свідоцтво НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 ;

автомобіль марки "Опель Омега" д.н.з. НОМЕР_1 , 1998 року виготовлення;

трактор колісний марки Т-25А, 1989 року випуску, заводський номер НОМЕР_5 , свідоцтво НОМЕР_6 , д.н.з. НОМЕР_7 ,

у розмірі 134325,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7453 гривні судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 09 жовтня 2025 року.

Судді: Боймиструк С.В.

Хилевич С.В.

Гордійчук С.О.