Номер провадження: 22-ц/813/5583/25
Справа № 2-8029/2006
Головуючий у першій інстанції Плавич І.В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Малиновської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2006 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 (правонаступником якого є ОСОБА_2 ) до ОСОБА_3 (правонаступниками якого є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 ), третя особа ОСОБА_7 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на нежиле приміщення,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА.

Короткий зміст позовних вимог.

У вересні 2006 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на нежиле приміщення.

ОСОБА_8 просив суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 29 вересня 2006 року, укладений у простій письмовій формі між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 ;

- визнати за ОСОБА_8 право власності на нежиле приміщення загальною площею 30 кв.м, яке знаходить за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що 29 вересня 2006 року ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) у простій письмовій формі уклали договір купівлі-продажу (далі Договір).

Відповідно до пункту 1.1. Договору продавець продає, а покупець купує торговий павільйон, загальною площею 30 кв.м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та який належить продавцю на праві власності згідно договору купівлі-продажу № 5198 від 25 вересня 2006 року.

Згідно пунктів 2.1, 2.2 Договору вказаний в цьому договорі об`єкт продається за 10 000,00 грн. Оплата за об`єкт за цим Договором здійснюється покупцем шляхом передачі 100 % вартості відчужуваного нежилого приміщення продавцю протягом п`яти днів після підписання цього Договору, тобто до 04 жовтня 2006 року.

Позивач зазначає, що своїх зобов`язань за вказаним Договором відповідач не виконав, розрахунок за торговий павільйон не здійснив. При цьому укладений між сторонами Договір всупереч положенням Цивільного кодексу України не був нотаріально посвідченим, що суперечить статті 657 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

Окрім того, позивачем проведено переобладнання торгового павільйону, внаслідок чого останній став нежилим приміщенням.

Процесуальний рух справи.

у суді першої інстанції:

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2006 року позов ОСОБА_8 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 29 вересня 2006 року, укладений у простій письмовій формі між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 . Визнано за ОСОБА_8 право власності на нежиле приміщення загальною площею 30 кв.м, яке знаходить за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначено, що вказане рішення є підставою для державної реєстрації КП «Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» права власності на нежитлове приміщення, загальною площею 30 кв.м, у сквері Серединський 1 у м. Одесі за ОСОБА_8 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його доведеності та обґрунтованості.

у суді апеляційної інстанції:

Постановою Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року залишено без задоволення апеляційну скаргу заступника керівника Малиновської окружної прокуратури м. Одеси, подану в інтересах держави в особі Одеської міської ради. Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2006 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, суд апеляційної інстанції послався, зокрема, на те, що станом на 2017 рік як Одеська місцева прокуратура № 2, так і Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради не тільки були безпосередньо обізнані про факти порушення прав територіальної громади, а й об`єктивно знали про обставини набуття ОСОБА_7 права власності на спірне нерухоме майно, яке набуте ОСОБА_8 на підставі оскаржуваного заочного рішення у цій справі та в подальшому за договорами купівлі-продажу відчужено ним спочатку ОСОБА_9 , а потім ОСОБА_7 .

Також апеляційний суд зазначив, що апеляційна скарга прокурора не містить обґрунтувань щодо того, як саме укладення договору купівлі-продажу від 29 вересня 2006 року порушує права Одеської міської ради, яка не є стороною вказаного договору, та яким чином рішення про визнання вказаного договору недійсним відновить порушене право чи інтерес скаржника.

Крім того, на думку апеляційного суду, враховуючи встановлені у справі обставини, скасування судового рішення, яке було чинним 18 років, за результатом ухвалення якого третя особа набула право власності, відкрито ним користувалась, про що як Одеська міська рада, так і органи прокуратури були обізнані, не відповідатиме легітимній меті. Втручання у право приватної власності призведе до порушення балансу та рівноваги між інтересами суспільства, територіальної громади та прав особи на майно.

у суді касаційної інстанції:

Постановою Верховного Суду від 16 квітня 2025 року касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури, подану в інтересах держави в особі Одеської міської ради, задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі заступник керівника Малиновської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради як особа, яка не брала участі у справі та вважає, що її права порушені, просить скасувати оскаржуване рішення суду та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що майно передане за оскаржуваним договором є рухомою річчю, тому нотаріальне посвідчення договору законодавством не передбачено. Також суд першої інстанції не звернув уваги не те, що павільйон розміщено тимчасово, рішення про передачу земельної ділянки комунальної власності на якій розташований павільйон у власність або користування не передавались. Також вважає, що під час ухвалення рішення порушено норми процесуального права, а саме без залучення до участі у справі власника земельної ділянки Одеську міську раду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень цивільного процесуального закону.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника, і які конкретно. Встановивши такі обставини, суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, та, як наслідок, скасування судового рішення на підставі пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України, оскільки таке порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку обов`язковою підставою для скасування рішення місцевого суду, якщо суд першої інстанції прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі пункту З частини першої статті 362 ЦПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, в зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.

Тлумачення наведених норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції.

Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав та обов`язків скаржника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про його права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися, закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 62/12 та від 16 січня 2020 року у справі № 925/1600/16, а також у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13 (провадження № 61-41547сво18). Тобто зазначена правова позиція є незмінною тривалий час.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2022 року (головуючий суддя Колесніков Г.Я., судді Сєвєрова Є.С., Цюра Т.В.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Малиновської окружної прокуратури м.Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2006 року.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, лише тоді, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17, від 03 червня 2019 року у справі № 910/6767/17, від 25 жовтня 2019 року у справі № 910/16430/14, від 05 травня 2020 року у справі № 910/9254/18 та постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо з судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Отже, сама по собі наявність у особи вірогідності правового інтересу у справі не обов`язково свідчить, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки. Це питання підлягає вирішенню, виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення.

Подібні висновки щодо права оскарження судових рішень особою, що не брала участі у справі, висловлені Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07 квітня 2020 року у справі №504/2457/15.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

У справі, яка переглядається, спірні правовідносини виникли у зв`язку із необхідністю визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на нежиле приміщення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі №916/1174/22 (провадження № 12-39гс23) зазначено, що:

«101. Частинами третьою - п`ятою статті 376 ЦК України, відповідно, встановлено таке: Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

111. Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.

152. Натомість у пунктах 112, 113, 125 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків. За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. Оскільки положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно».

Таким чином, не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яке передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на такій земельній ділянці. Отже, виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, право власності набуває той, хто має речове право на землю.

Аналіз матеріалів справи та оскарженого рішення суду першої інстанції свідчить, що:

1) в апеляційній скарзі заявник зазначає, що прийняття рішення по суті спору безумовно впливало на майнові інтереси Одеської міської ради, на території якої розміщено спірне майно, як-от на: можливість вільного розпорядження земельною ділянкою її власником, визначення цільового призначення, режиму забудови та іншого використання земельної ділянки, умов збереження об`єкту оренди, встановлення обмежень і обтяжень у її використанні, благоустрою території, визначення строку користування земельною ділянкою та належного розміру орендної плати, тощо. Крім того з рішення суду вбачається, що позивачем право користування земельною ділянкою, на якій розташовані спірні нежитлові приміщення, у встановленому законом порядку не оформлено. Ні позивачем, ані відповідачем не надано суду доказів правомірного користування земельною ділянкою, на якій розташоване спірне нерухоме майно;

2) апеляційний суд враховує, що територіальна громада у силу положень земельного законодавства може бути власником майна;

3) особа, що не брала участі у справі, у якій встановлені певні обставини щодо неї, які вона не визнає, вправі спростувати ці обставини у загальному порядку. Тобто таке рішення не буде мати преюдиційного значення для особи, яка не брала участі у справі. Отже, оскаржене рішення суду першої інстанції не буде мати і преюдиційного характеру для територіальної громади, у разі звернення до суду з відповідними позовом як власника (користувача) земельної ділянки, право якого порушене.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд зазначає, що належним способом захисту порушеного, на думку скаржника, права є подання негаторного або віндикаційного позову в залежності від фактичних обставин.

Згідно із частини 4 статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», №8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У Рішенні від 16 лютого 2017 року за заявою №18986/06 у справі «Каракуця проти України» Європейський суд з прав людини констатував відсутність порушення прав заявників, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у зв`язку з тим, що заявники ОСОБА_10 та його дружина ОСОБА_11 не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи, про що, зокрема, свідчить те, що вони протягом 1 року та 8 місяців не звертались до апеляційного суду за інформацією щодо стану розгляду їх апеляційної скарги.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом звернення із окремою позовною заявою, оскільки спосіб гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовим висновком, сформульованим Конституційним Судом України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

За таких обставин немає правових підстав вважати, що оскаржуваним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2006 року вирішувались права та обов`язки Одеської міської ради.

У частині 1 статті 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті та правового висновку Верховного Суду України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-885цс15, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках. Особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують, або припиняють права або обов`язки цих осіб.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

За таких підстав, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Малиновської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради підлягає закриттю.

Керуючись ст. 367, 368, п. 3 ч. 1 ст. 362, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Малиновської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2006 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 (правонаступником якого є ОСОБА_2 ) до ОСОБА_3 (правонаступниками якого є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 ), третя особа ОСОБА_7 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання права власності на нежиле приміщення, закрити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 10 жовтня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева