Провадження № 2/202/366/2025
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2025 року місто Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська в складі головуючого судді Марченко Н.Ю., за участю секретаря судового засідання Шульги А.О., представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння,

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що їй, ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Краматорської міської ради народних депутатів 21 травня 1996 року, належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 .

З початком бойових дій у 2014 році та антитерористичної операції, пам`ятаючи часи окупації м. Краматорська в 1941-1943 роках, вона була змушена покинути рідне місто в пошуку безпечних умов проживання.

З грудня 2014 року вона зареєстрована та проживає в Львівському геріатричному пансіонаті.

Оскільки родичів у неї не залишилося, то доглядати за своєю кватирою вона попросила свою давню подругу ОСОБА_5 , яка проживала в місті Краматорську та в порядності якої не сумнівалася.

В 2014 році ОСОБА_5 запропонувала здавати її квартиру в оренду для того, щоб покривати борги за комунальні послуги, які накопичувалися, на що вона погодилася.

В лютому 2015 року ОСОБА_5 повідомила, що знайшла квартирантів і уклала від її імені договір оренди квартири строком з 04.02.2015 до 04.06.2015.

Оскільки в ОСОБА_5 не було права на укладання договору оренди від її імені, то щоб уникнути у майбутньому непорозумінь, 25.02.2015 вона видана на її ім`я довіреність із широкими повноваженнями, включаючи як право здавати належну їй квартиру в оренду, так і право продавати її, хоча жодного наміру відчужувати належну їй квартиру не мала.

З лютого 2015 року по жовтень 2019 року вона щомісячно отримувала від ОСОБА_5 від 500 до 700 гривень за оренду житла. Відповідні перекази на її банківську картку здійснювали ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зять і дочка ОСОБА_5 .

В липні 2019 року у Львівському геріатричному пансіонаті пройшла інформація, що осіб похилого віку, у власності яких є житло, будуть виключати з пансіонату.

Про те, що їй скоріше за все доведеться повернутися до м. Краматорська, в серпні 2019 року вона повідомила ОСОБА_5 , на що отримала відповідь, що квартира нею була продана.

На її вимогу повернути хоча б гроші від продажу квартири отримала від ОСОБА_5 категоричну відмову.

В подальшому стало відомо, що ще в квітні 2017 року ОСОБА_5 продала належну їй квартиру своєму онукові ОСОБА_3 за заниженою в декілька разів ціною 68 820 грн.

У свою чергу, в квітні 2019 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_8 , яка є його дружиною, продав спірну квартиру ОСОБА_4 за 165 000 грн.

Договори купівлі-продажу були посвідчені один і тим самим нотаріусом Першої державної нотаріальної контори ОСОБА_9 .

Дізнавшись за скільки була продана її квартира, 28.10.2019 року вона написала ОСОБА_5 лист, в якому просила повернути їй 140 000 грн з 165 000 грн, отриманих від продажу.

Згодом стало відомо, що в 2020 році ОСОБА_5 померла.

Позивач вважає, що укладений ОСОБА_5 14 квітня 2017 року від її імені договір купівлі-продажу квартири зі своїм онуком ОСОБА_3 є недійсним у силу положень ч. 1 ст. 232 ЦК України як такий, що вчинений внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.

На думку позивача, здача квартири в оренду, отримання нею до другої половини 2019 року коштів за оренду квартири, не повідомлення її про продаж квартири, здійснення продажу квартири за неринковою та заниженою ціною, не отримання нею коштів від продажу, а також відчуження квартири ОСОБА_5 в інтересах свого онука ОСОБА_3 , в сукупності доводять, що ОСОБА_5 усвідомлювала, що вчиняє правочин усупереч її інтересам як довірителя та всупереч її волі бажала настання несприятливих для неї наслідків у вигляді втрати права власності на квартиру. Продаж спірної квартири ОСОБА_5 за неринковою заниженою ціною своєму онукові доводить факт домовленості між останніми. Негативні наслідки, які настали для неї внаслідок такого правочину, полягають у втраті права власності на спірну квартиру та неотриманні від продажу жодних коштів.

Отже, позивач вважає наявними підстави стверджувати про недійсність договору купівлі-продажу від 14.04.2017 року на підставі ч. 1 ст. 232 ЦК України.

Разом із тим, щодо способу захисту своїх прав позивачем окремо зазначено, що згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того скільки разів це майно було відчужене до того як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. З огляду на викладене, визначальним для надання правильної оцінки фактичним обставинам та для правильного застосування норм права у цьому випадку при розгляді заяви про витребування майна з чужого незаконного володіння є дослідження правомірності саме первісного відчуження спірного майна, а не відчуження спірного майна у ланцюгу перепродажів спірного майна.

Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Крім того, у постанові від 03.04.2019 року у справі № 712/15369/12 провадження № 61-31156св18 Верховним Судом висловлено наступну правову позицію.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибування майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект.

Таким чином метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам.

Узагальнюючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що ОСОБА… не мали права відчужувати квартиру …, проте у задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки позивач як власник наділений правом витребувати своє майно від добросовісного набувача без визнання за рішенням суду цього та наступних правочинів недійсними, оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді, коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не зав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна з незаконного володіння (віндикація).

Отже, оскільки в квітні 2019 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_8 продав спірну квартиру ОСОБА_4 , який, скоріше за все, є добросовісним набувачем майна, тому в силу приписів п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України їй належить право витребувати своє майно квартиру АДРЕСА_1 у добросовісного набувача ОСОБА_4 без визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 14.04.2017 та 11.04.2019 року.

За цих підстав позивач просить витребувати з володіння ОСОБА_4 на свою користь квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначена справа Краматорським міським судом Донецької області розглянута не була.

Розпорядженням Верховного Суду від 15.03.2022 року за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" змінено територіальну підсудність судових справ Краматорського міського суду Донецької області Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська.

Отже, не лише поточні, а й усі судові справи, які станом на день видання Верховним Судом розпорядження від 15.03.2022 року за № 8/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (Краматорський міський суд Донецької області)» перебували в провадженні Краматорського міського суду Донецької області та були не розглянуті по суті, підсудні Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська.

В листопаді 2025 року справу було зареєстровано в Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська.

Ухвалами Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 04 грудня 2023 року позивача на підставі її клопотання звільнено від сплати судового збору, прийнято її позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження.

Під час підготовчого провадження ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 20 лютого 2024 року задоволено клопотання представника позивача про витребування з Першої краматорської державної нотаріальної контори копій договорів купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , укладених 14.04.2017 року та 11.04.2019 року, а також з Управління реєстраційних повноважень та ведення реєстру територіальної громади Краматорської міської рад копії матеріалів реєстраційної справи щодо цього нерухомого майна.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 10 червня 2024 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

В подальшому ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 29 жовтня 2024 року задоволено клопотання представника позивача про витребування з Краматорського районного управління поліції ГУНП в Донецькій області копії матеріалів кримінального провадження № 0004232 від 19.12.2019 року, а також витребування з Краматорського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_3 , повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_10 , повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_8 , повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб стосовно ОСОБА_10 .

У судовому засіданні представник позивача адвокат Пащук А.І., який приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, позов підтримав з підстав, наведених у позовній заяві.

Вважав, що позовні вимоги ОСОБА_2 підтверджуються матеріалами, зібраними під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0004232 від 19.12.2019.

Тому просив позовні вимоги задовольнити, затребувавши спірну квартиру у ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, разом із тим подав свій відзив, в якому просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позивач не надала доказів, що договір купівлі-продажу квартири був укладений без її згоди. Крім того, вважав, що позивачем не доведені правові підстави для застосування положень статей 387-388 ЦК України та витребування майна.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином шляхом отримання судової повістки в його електронному кабінеті в системі «Електронний суд», відзив на позов не надав.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає з огляду на наступне:

Судом установлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21 травня 1996 року, виданого виконавчим комітетом Краматорської міської ради згідно з розпорядженням (наказом) від 21.05.1996 р. за № 2953/4, позивачу ОСОБА_2 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 загальною площею 44 кв.м.

Право власності позивач на це нерухоме майно було зареєстровано Бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі № 24025-П.

Згідно з відміткою в паспорті громадянина України 03.12.2014 позивач була знята з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 та того ж дня зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 за усною згодою позивача, що останньою не заперечується, квартира АДРЕСА_1 була передана в оренду ОСОБА_11 на строк з 04.02.2015 до 04.06.2015.

25 лютого 2015 року позивачем ОСОБА_2 була видана на ім`я ОСОБА_5 довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Луцевич М.Д. в реєстрі за № 149.

Згідно з цією довіреністю ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_5 представляти її інтереси та бути її представником з усіх питань, що будуть її стосуватися, зокрема:

- зареєструвати право власності на належну їй квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в тому числі подавати та підписувати від її імені всі передбачені чинним законодавством заяви, довідки, картки, рішення та інші документи, сплачувати всі необхідні платежі, мита та збори, а також отримати витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданий на її ім`я;

- продати належну їй квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , визначаючи при цьому покупця, ціну продажу та інші умови на свій власний розсуд, укласти та підписати відповідний договір купівлі-продажу, в тому числі отримати всі довідки, витяги, дозволи та інші документи, необхідні для такого відчуження (продажу);

- здавати в оренду належну їй квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , визначаючи при цьому ціну, строк та інші умови на свій власний розсуд, з правом укладення та підписання відповідного договору оренди і отримання всіх довідок, витягів, дозволів та інших документів, необхідних для його укладення.

14 квітня 2017 року між ОСОБА_2 , від імені якої на підставі вищевказаної довіреності діяла ОСОБА_5 , (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареником О.О. в реєстрі за № 2-1357.

Згідно з п. 2 цього Договору купівлі-продажу продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 68 820 грн, які покупець сплатив у повному обсязі продавцю до підписання цього договору шляхом безготівкового перерахування грошей на розрахунковий рахунок продавця.

Право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано 14.04.2017 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 20029065).

У свою чергу, 11 квітня 2019 року між ОСОБА_3 , від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_8 , (продавець) і ОСОБА_4 (покупець) був укладений договір-купівлі продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений державним нотаріусом Першої краматорської державної нотаріальної контори Фареником О.О. в реєстрі за № 2-1062.

Згідно з п. 2 Договору купівлі-продажу продаж квартири вчинено за 165 000 грн.

Право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_2 було зареєстровано 11.04.2019 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 31142078).

Також судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Крім того, у грудні 2019 року за заявою ОСОБА_2 Краматорським районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області було розпочате досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0004232 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190 КК України.

Постановою слідчого Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області від 03.08.2021 кримінальне провадження № 0004232 від 19.12.2019 було закрито.

В своєму позові ОСОБА_2 просить витребувати на свою користь з володіння ОСОБА_4 як добросовісного набувача квартиру АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що договір купівлі-продажу цієї квартири від 14 квітня 2017 року є недійсним на підставі ч. 1 ст. 232 ЦК України як такий, що вчинений внаслідок зловмисної домовленості її представника ОСОБА_5 з іншою стороною ОСОБА_3 .

При вирішенні спору між сторонами суд виходить із такого:

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння,користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до норм статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

При цьому відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона - продавець передає майно у власність другій стороні - покупцю, покупець приймає майно і сплачує за нього певну суму.

Відповідно до частини 1 статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Частиною 1 статті 239 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Частиною 1 статті 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 1006 ЦК України повірений зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України.

Зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 1 -5 ст. 203 ЦК України).

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки правочину, який вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визначені статтею 232 ЦПК України.

Так, згідно з частиною 1 статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними (ч. 2 ст. 232 ЦК України).

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з частиною 1 статті 388 ЦК України, в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, цивільним законодавством передбачено такий спосіб захисту порушених прав як витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника (віндикація), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність, насамперед, від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна.

Таким чином, саме власнику майна належить право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним (ч. 1 ст. 387 ЦК України).

Крім того, частина 1 ст. 388 ЦК України містить перелік підстав, за яких власник майна має право витребувати своє майно, зокрема якщо таке майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав у володіння, не з їхньої волі.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом частин 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 5-7 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, позивач не надала належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог та наявності законних підстав для витребування спірного майна.

Суд ураховує, що 25 лютого 2015 року позивач ОСОБА_2 , перебуваючи в місті Львові, самостійно за своєю волею видала на ім`я ОСОБА_5 нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила ОСОБА_5 представляти її інтереси щодо нерухомого майна належної їй квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а саме не лише здавати це майно в оренду, а й продати, визначаючи при цьому покупця, ціну продажу та інші умови на свій власний розсуд, укласти та підписати відповідний договір купівлі-продажу.

При цьому позивач усвідомлювала зміст виданої нею довіреності в частині продажу належного їй майна, що підтверджується копією її заяви про кримінальне правопорушення від 16.12.2019, копією протоколу її допиту як потерпілої від 05.02.2020 та іншими матеріалами досудового розслідування, які долучені до матеріалів справи.

14 квітня 2017 року ОСОБА_5 , яка діяла на підставі вказаної довіреності, від імені ОСОБА_2 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу цієї квартири зі своїм онуком ОСОБА_3 , що відповідачем не заперечувалося та підтверджується матеріалами кримінального провадження, яке розслідувалося за заявою позивача.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 504/3085/20 (провадження № 61-17178сво23) викладений наступний правовий висновок:

«Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу / набуття/ зміни / встановлення / припинення прав взагалі) (див.: постанову Верховного Суду від 21 грудня 2021 року у справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див.: постанову Верховного Суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див.: постанову Верховного Суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див.: постанову Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним (частина перша статті 232 ЦК України).

Відповідно до тлумачення статті 232 ЦК України під зловмисною домовленістю потрібно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, яку представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен втілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. В основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України потрібно встановити умисел у діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Водночас не має значення, чи одержав учасник такої домовленості будь-яку вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Для задоволення позову згідно зі статтею 232 ЦК України потрібно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діяв у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Критерій «зловмисність» не залежить від того, чи був спрямований умисел повіреного на власне збагачення чи завдання шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розбіжність між волею довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя».

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18), від 22 квітня 2019 року у справі № 623/2518/17 (провадження № 61-22897св18).

Обов`язковими ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, відповідно до статті 232 ЦК України є: 1) наявність умисної змови між представником потерпілої сторони правочину і другою стороною з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень (див.: постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 541/2700/16-ц (провадження № 61-46787св18), від 08 лютого 2021 року у справі № 727/10189/17 (провадження № 61-17554св19)).

У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2022 року у справі № 161/20878/19 (провадження № 61-11856св21) вказано, що для задоволення позову за статтею 232 ЦК України має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.

Укладення договору купівлі-продажу у ситуації, коли від імені продавця діє представник (мати відповідача), саме по собі не свідчить, що наявна зловмисна домовленість представника із іншою стороною - покупцем (син представника) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року у справі № 554/10202/13-ц (провадження № 61-30808св18).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 458/229/18 (провадження № 61-5932сво22) зазначено, що: «з урахуванням змісту статті 244 ЦК України та принципу розумності, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Тобто довіреність має містити повноваження представника необхідні для представництва довірителя перед третіми особами, а не обов`язки представника перед особою, яку він представляє (довірителем). Тим паче конструкція договірного представництва апріорі виключає можливість вчинення довіреності, яка містить можливість представника розпоряджатися коштами на власний розсуд, оскільки це суперечить конструкції цивілістичного представництва».

Отже, тлумачення вказаних норм права свідчить про те, що для кваліфікації правочину як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості потрібно встановити, що: від імені однієї зі сторін правочину діяв представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок між зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.

У зв`язку з викладеним Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважав, що наявні підстави для відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2020 року у справі № 182/3593/17 (провадження № 61-14937св19), оскільки укладення договору купівлі-продажу у ситуації, коли від імені продавця діє представник, із іншою стороною - покупцем (родичем представника продавця) саме по собі не свідчить, що мала зловмисна домовленість представника з покупцем, умислу представника, домовленості сторін оспорюваного договору для переслідування власних інтересів всупереч інтересам продавця.

Суд відзначає, що позивач ОСОБА_2 позовних вимог про визнання недійсними довіреності від 25.02.2015 року та/або договору купівлі-продажу від 14.04.2017 року, на підставі якого її представником була відчужена спірна квартира, не заявляла.

Зазначені правочин до теперішнього часу судом недійсними не визнавалися.

В свою чергу, укладення договору купівлі-продажу, в ситуації коли від імені продавця діє представник - баба покупця (відповідача по справі), саме по собі не свідчить, що мала місце зловмисна домовленість представника із іншою стороною - покупцем (в даному випадку - своїм онуком) і не створює недійсність (в тому числі нікчемність) такого правочину.

Крім того, неналежне виконання зобов`язань за договором доручення також само по собі не свідчить про недійсність (нікчемність) правочину.

Твердження позивача про те, що її права підлягають судовому захисту виключно з використанням правового механізму, встановленого частиною 1 статті 388 ЦК України, який надає власнику право витребувати своє майно у добросовісного набувача, суд вважає необґрунтованими, оскільки положення статті 388 ЦК України застосовуються в тому випадку, якщо майно вибуло в володіння власника або особи, якій таке майно було передано власником, не з їхньої волі та придбане за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати.

Суд вважає, що висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), на який посилається позивач у своєму позові, не може бути застосований у цій справі.

Суд звертає увагу, що у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійсно дійшла висновку, що вимога про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника; у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Разом із тим, за обставинами справи № 183/1617/16 спірні земельні ділянки були власністю держави, тоді як сільська рада незаконно вилучила ці земельні ділянки із земель лісового фонду, ввела їх у межі села та змінила цільове призначення на землі житлової та громадської забудови. Апеляційний господарський суд при розгляді іншої справи визнав недійсними та скасував такі рішення сільської ради, оскільки держава в особі уповноваженого органу як власник відповідних земельних ділянок рішення про їх відчуження не приймала, а сільська рада, вилучивши земельні ділянки з державного лісового фонду та змінивши їх цільове призначення, перевищила свої повноваження. При цьому сільська рада передала земельні ділянки у власність громадян, зокрема відповідачу, оскаржуване рішення про що не є первинною підставою вибуття земельних ділянок з власності держави. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні вимог про визнання неправомірним і скасування пункту 32 оскарженого рішення, яким земельну ділянку було передано сільською радою у власність відповідача, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого на ім`я відповідача та витребувати земельної ділянки з незаконного володіння відповідача у власність держави в особі обласної державної адміністрації.

Крім того, у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 712/15369/12 (провадження № 61-31156св18), на яку також посилається позивач в своєму позові, Верховний Суд дійшов висновку, що відповідачі не мали права відчужувати квартиру позивача, проте у задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки позивач як власник наділений правом витребувати своє майно від добросовісного набувача без визнання за рішенням суду цього та наступних правочинів недійсними, оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація).

Тобто в такій справі договори купівлі-продажу та дарування були укладені відповідачами, коли власниками спірної квартири вони не були, і це призвело до протиправного позбавлення права власності позивача на своє майно.

Очевидно, що обставини згаданих справ не є релеватними з обставинами справи, яка розглядається.

Суд наголошує, що позивач ОСОБА_2 видала довіреність на відчуження своєї квартири ОСОБА_5 , яка уклала договір купівлі-продажу квартири зі своїм онуком ОСОБА_3 , і такий правочин відповідно до цивільного законодавства може бути оспорюваним, про що прямо зазначено у частині 1 статті 232 ЦК України, на яку посилається позивач у своєму позові.

Тобто законом визначено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Разом із тим, позивач, вважаючи укладений від її імені 14.04.2017 року правочин (договір купівлі-продажу квартири) недійсним, відповідних позовних вимог взагалі не заявляла.

Навпаки, позивач у своєму позові помилково вважала, що їй належить право витребувати спірне майно без визнання недійсним не лише договору від 11.04.2019, а й договору від 14.04.2017.

Натомість оскільки договір купівлі-продажу від 14.04.2027 року в силу закону не є нікчемним і недійсним в установленому порядку, тобто судом, не визнаний, то відповідно до положень статті 204 ЦК України цей правочин вважається правомірним.

Відтак відсутні підстави для висновку, що ОСОБА_3 не мав права відчужувати спірну квартиру ОСОБА_4 та, відповідно, що спірна квартира вибула з володіння позивачки без її волі.

Отже, оскільки договір купівлі-продажу від 14.04.2017 недійсним судом не визнаний, відповідне судове рішення про це відсутнє, законних підстав для витребування спірної квартири з володіння ОСОБА_4 як добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України немає.

Враховуючи вищенаведене, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 необхідно відмовити.

Керуючись ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Наталія Марченко