ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5242/25 Справа № 644/4654/19 Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.

при секретарі - Сахарові Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Бачіашвілі Марини Омарівни на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2025 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бідонько Людмила Леонідівна про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бідонько Людмила Леонідівна про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її брат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_3 на день смерті проживав за адресою: АДРЕСА_1 , був неодружений та дітей не мав.

Позивач вказує, що її брат у лютому 2018 року дізнався, що є хворим на онкологічне захворювання, про що повідомив її та попросив відвезти його до онкологічного диспансеру (де був поставлений на облік). Перед госпіталізацією ОСОБА_3 попросив її зберегти його документи та особисті цінні речі.

Протягом 2018-2019 років стан здоров`я ОСОБА_3 поступово погіршувався, оскільки хвороба прогресувала, а призначене лікування негативно впливало на його загальний стан.

З 02 квітня 2019 року ОСОБА_3 знаходився в КП «Міська клінічна багатопрофільна лікарня № 25» (далі - КП «МКБЛ № 25»), з діагнозом: Са тіла шлунку з T-3N-1M-1 IV 2 ступеню 2 кл.гр., інтоксикація, анемія, тобто ОСОБА_3 під час знаходження в клініці перебував у дуже важкому стані в зв`язку з інтоксикацією: втрачав багато крові, у зв`язку з постійними кровотечами, у нього були психічні приступи, сплутана свідомість, низький артеріальний тиск, він не міг самостійно рухатися, навіть перевертатися, постійно втрачав вагу.

Позивач ОСОБА_2 вказує на те, що її брата доглядала ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , з якою її брат мав відносини та проживав разом протягом 10 років та помер у неї на руках.

ОСОБА_2 у заяві зазначає, що їй стало відомо, що 20 квітня 2019 року під впливом своєї знайомої, відповідача ОСОБА_1 , її брат ОСОБА_3 склав заповіт серії ННМ № 908456, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бідонько Л.Л. за р. № 411, згідно якого все своє майно заповів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Заповіт був складений в приміщені лікувального закладу, записано власноруч нотаріусом, про що свідчить запис у заповіті: «…до підписання прочитаний уголос заповідачем і ним підписаний…».

На наступний день після складення заповіту, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Причиною смерті був дифузний рак шлунку з поширенням на астральний відділ, метастази в реґіонарні лімфовузли, канцероматор очеревини, стан після ПХТ, фіброзно-гнійний перитоніт, інтоксикація

Крім того, позивачу ОСОБА_2 стало відомо, що під час перебування ОСОБА_3 в КП «МКБЛ № 25» ставилося питання про право голосування останнього за місцем знаходження на лікуванні, але згідно запису в медичній картці, як зазначено в листі-відповіді лікувального закладу на адвокатський запит, КП «МКБЛ № 25» ОСОБА_3 не був внесений до списків виборців Президента України у ІІ турі голосування, призначеного на 21 квітня 2019 року в зв`язку з тяжкістю стану обумовленому раковою інтоксикацією, епізодами сплутаності свідомості.

Отже, ОСОБА_3 , знаходячись в лікувальному закладі КП «МКБЛ № 25», зокрема 20 квітня 2021 року, перебував в такому важкому стані, що не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Так, згідно листа лікувального закладу КП «МКБЛ № 25» на адвокатський запит, факт складання заповіту ОСОБА_3 не був зафіксований в медичній карточці останнього, персонал медичного закладу про візит нотаріуса не повідомлявся, не зважаючи на той факт, що стан здоров`я ОСОБА_3 в цей період не дозволяв йому навіть повертатися у ліжку самостійно, в зв`язку з інтоксикацією організму призначене йому лікування мало негативний вплив на свідомість останнього (вживав знеболюючі препарати).

Враховуючи наведені обставини, позивач ОСОБА_2 вважає, що 20 квітня 2019 року під час посвідчення заповіту від імені ОСОБА_3 , волевиявлення останнього не було вільним і не відповідало його волі, оскільки він не міг розуміти значення своїх дій та керуватися ними.

У зв`язку з наведеним, ОСОБА_2 просила суд:

- визнати недійсним заповіт серії ННМ № 908456 від 20 квітня 2019 року, складений від імені ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бідонько Л.Л. за р. № 411, номер у спадковому реєстрі 64092533, а також вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2025 року позовні вимоги задоволено та ухвалено визнати недійсним заповіт серії ННМ № 908456 від 20 квітня 2019 року, складений від імені ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бідонько Л.Л. за р. № 411, номер у спадковому реєстрі 64092533; вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_3 , внаслідок важкої та тривалої хвороби, на час складання заповіту 20 квітня 2019 року знаходився в такому стані, який не дозволяв йому розуміти значення своїх дій та керувати ними, зазначені обставини підтверджуються доказами, дослідженими судом, а саме - показаннями свідків, медичною документацією, висновком експертизи № 08-181/2020пп від 14 травня 2020 року. З огляду на встановлені вище обставини суд дійшов висновку, що на момент складання та посвідчення заповіту 20 квітня 2019 року ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, у зв`язку з чим, відповідно до приписів ч. 1 ст. 225 ЦК України, зазначений заповіт підлягає визнанню недійсним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить рішення суду скасувати та у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивовано тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 60 років помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 24 квітня 2019 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області складено відповідний актовий запис № 6243, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 03 травня 2019 року.

Встановлено, що померлий ОСОБА_3 є рідним братом позивача ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_2 від 02.05.2019 року (мати якої зазначена ОСОБА_6 ); Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану про залишення шлюбного прізвища ОСОБА_7 після розірвання шлюбу з ОСОБА_8 ; Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану щодо реєстрації актового запису про народження ОСОБА_3 , мати якого записана ОСОБА_7 » свідоцтвом про одруження ОСОБА_9 (дошлюбне ОСОБА_5 і ОСОБА_10 (серія НОМЕР_3 від 26.06.2004 року.

Після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина на належне йому майно.

Спадкова справа № 284/2019 після смерті ОСОБА_3 заведена 07 травня 2019 року Четвертою Харківською міською державною нотаріальною конторою, номер у спадковому реєстрі: 64141463, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 56061882 від 07 травня 2019 року.

Згідно спадкової справи, у визначений законодавством строк з заявами про прийняття спадщини після ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулися:

-07.05.2019 - ОСОБА_2 - з заявою про прийняття спадщини за законом;

-30.08.2019 - ОСОБА_1 з заявою про прийняття спадщини за заповітом.

Інших спадкоємців ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 судом не встановлено.

Встановлено, що 20 квітня 2019 року ОСОБА_3 оформив заповіт, відповідно до якого, на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: усе належне йому майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, на що він матиме за законом і що буде йому належати на момент смерті, заповів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Заповіт прочитаний ОСОБА_3 вголос особисто та власноруч ним підписаний у присутності нотаріуса в приміщенні Комунального некомерційного підприємства «МКБЛ № 25» Харківської міської ради за адресою: м Харків, ар. Олександрійський, 122 о 14 год. 20 хв. Заповіт зареєстрований в реєстрі за № 411.

Вказаний заповіт, відповідно до вимог чинного законодавства, було внесено у реєстр заповітів, про що свідчить Інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 56061791 від 07 травня 2019 року.

Згідно висновку експерта № 08-181/2020пп від 14 травня 2020 року експертною комісією за підсумками зроблено висновок, що хворий ОСОБА_3 на час складання заповіту 20 квітня 2019 року знаходився в такому стані, який не дозволяв розуміти сенс письмового тексту, розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Також експертною комісією за підсумками встановлено, що за даними медичної документації, ОСОБА_3 , 1958 р.н. страждав на онкологічне захворювання - рак шлунку T3N1M1 (per) ІV ст. (02.2018). діагноз було встановлено на підставі результатів клініко-інструментальних обстежень та патологічних даних. ПГВ № 5510-11 від 06 листопада 2019 року: перснеподібноклітинний рак шлунку. За період захворювання хворому було проведено системне лікування - 12 циклів протипухлинної полі хіміотерапії за стандартними схемами.

Після встановлення діагнозу хворому ОСОБА_3 було розпочато лікування ІV стадії - останньої та найбільш тяжкої стадії онкологічного захворювання. Зазвичай стан такого хворого завжди важкий, має прогресуючий перебіг, з поступовим розвитком інтоксикації, поліоргнанної недостатності, пухлинноасоційованої анемії, метаболічних розладів, кахексії та має високий ризик кровотечі з пухлини, що розпадається, що у свою чергу призводить до циркулярних розладів, поглиблення анемії та загалом до незворотного перебігу паталогічних процесів в організмі. Хворі з таким діагнозом мають тривалість життя один рік за умови спеціального лікування. Записи в медичній карті стаціонарного хворого вказують на стабільно тяжкий стан ОСОБА_3 .

Метастатичний рак шлунку, на який страждав хворий ОСОБА_3 , безумовно, супроводжувався зростаючою поліорганною недостатністю та, як наслідок, психосоматичними порушеннями. Згідно записам в медичній карті, хворий ОСОБА_3 з 14 квітня 2019 року (за 6 днів до настання смерті) увійшов у збуджений стан, періодично був недоступний продуктивному контакту або доступний із забрудненнями. На тлі цього стану мав місце епізод гострої шлункової кровотечі, що безумовно, ще більше посилило порушення мозкового кровообігу та сприяло подальшим інтелектуально-мнестичним розладам. Клінічні прояви, які розгорнулися у ОСОБА_3 , не виключаючи метастатичне ураження головного мозку, та обґрунтованого призначення МРТ головного мозку, але тяжкість стану пацієнта не дозволила провести це дослідження. 19 квітня 2019 року та 20 квітня 2019 року відмічалося прогресування розладів свідомості, вони набули постійний та незворотний характер та унеможливили проведення планового ФГДС-дослідження за протоколом лікування гострої шлунково-кишкової кровотечі.

Хворий ОСОБА_3 мав виражену інтоксикацію організму, як за рахунок розповсюдженого злоякісного процесу у межах черевної порожнини, так і розгорнення дифузного фібринозно-гнійного перитоніту внаслідок прориву полого органу - тонкої кишки за причин метастатичного ураження її стінки з порушенням її цілості. Синдром ендогенної інтоксикації в даному випадку був провідним та зумовлював основні прояви тяжкого захворювання.

Причиною смерті ОСОБА_3 явилась ендогенна інтоксикація, яка була обумовлена раком шлунку з канцероматозом очеревини та фібринозно-гнійним перитонітом внаслідок ускладнення - перфорації тонкої кишки в області метастазу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_3 , внаслідок важкої та тривалої хвороби, на час складання заповіту 20 квітня 2019 року знаходився в такому стані, який не дозволяв йому розуміти значення своїх дій та керувати ними, зазначені обставини підтверджуються доказами, дослідженими судом, а саме - показаннями свідків, медичною документацією, висновком експертизи № 08-181/2020пп від 14 травня 2020 року. З огляду на встановлені вище обставини суд дійшов висновку, що на момент складання та посвідчення заповіту 20 квітня 2019 року ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, у зв`язку з чим, відповідно до приписів ч. 1 ст. 225 ЦК України, зазначений заповіт підлягає визнанню недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

На підставі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

У відповідності до ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно до приписів ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

На підставі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Приписами ст. 1269 ЦК України визначено, що, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

У відповідності до ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини.

Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування.

Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права.

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача.

Згідно ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно приписів ст. 1257 ЦК України, 1. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. 2. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. 3. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. 4. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Відповідно до частини 2 статті 1248 ЦК України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу).

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

На підставі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Крім того, статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину з підстав, визначених у ч.1 ст. 215 ЦК України, є встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. (Постанова ВС у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року у справі № 760/11767/16-ц).

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано принцип змагальності сторін та диспозитивності, проігноровано необхідність встановлення по даній справі здатності власноручно здійснити підпис ОСОБА_3 на документах, а саме 20 квітня 2029 року під час складання заповіту, та необґрунтовано відмовлено в проведення посмертної судової почеркознавчої експертизи, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки апелянтка не була позбавлена можливості заявити таке клопотання в суді апеляційної інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при вивченні «Висновку експерта» №08-181/2020/пп на підставі ухвали судді Куп`янського міськрайонного суду Харківської області Клімової С.В., було з`ясовано, що висновок є неповним, бо експерти не надали вичерпних відповідей на порушені перед ним питання. Неясним вважається висновок, який нечітко викладений або має невизначений, неконкретний характер, колегія суддів відхиляє, оскільки експерт Сербіненко І.Ю. дав стверджену відповідь на те, що ОСОБА_3 не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними в день складання заповіту 20 квітня 2019 року.

Вірно встановивши, що ОСОБА_3 , внаслідок важкої та тривалої хвороби, на час складання заповіту 20 квітня 2019 року знаходився в такому стані, який не дозволяв йому розуміти значення своїх дій та керувати ними, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовну заяву в повному обсязі, з вказаним висновком погоджується й апеляційний суд.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Бачіашвілі Марини Омарівни - залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частина постанови проголошена 30 вересня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 02 жовтня 2025 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова