ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 604/1382/24Головуючий у 1-й інстанції Сіянко В.М.
Провадження № 22-ц/817/890/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

за участю секретаря судового засідання Дідух М.Є.,

розглянувши у письмовому провадженні у м.Тернополі цивільну справу №604/1382/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 10 червня 2025 року, ухвалене суддею Сіянко В.М., повний текст якого складено 10 червня 2025 року, та додаткове рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 02 липня 2025 року, ухвалене суддею Сіянко В.М., повний текст якого складено 02 липня 2025 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

17 жовтня 2024 року до Підволочиського районного суду Тернопільської області надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Позов обґрунтовано тим, що під час перебування в шлюбі відповідач придбав автомобіль марки BMW моделі X1, який знаходиться у володінні та користуванні відповідача. Компенсувати 1/2 частину вартості відповідач відмовляється, у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду та просила у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за відповідачем право власності на спірний автомобіль та стягнути з нього на користь позивачки 1/2 частину вартості вказаного автомобіля в сумі 207500.00 гривень, що на час звернення з позовною заявою еквівалентно 5000.00 дол. США, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 10 червня 2025 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на транспортний засіб марки BMW моделі X1, 2014 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Стягнуто з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , компенсацію в розмірі 1/2 частини вартості транспортного засобу марки BMW моделі X1, 2014 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , що становить 217077 (двісті сімнадцять тисяч сімдесят сім) гривень 44 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , суму сплаченого судового збору в розмірі 2170 (дві тисячі сто сімдесят сім) гривень 77 копійок.

Додатковим рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області від 02 липня 2025 року заяву адвоката Багрія Олега Любомировича задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , судові витрати, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень та витрати на проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи в розмірі 4775 (чотири тисячі сімсот сімдесят п`ять) гривень 40 копійок, а всього стягнуто 14775 (чотирнадцять тисяч сімсот сімдесят п`ять) гривень 40 копійок.

В задоволенні решти заяви відмовлено.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями суду, ОСОБА_4 подав на них апеляційну скаргу в якій просить рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 10 червня 2025 року змінити, зменшивши розмір стягнутої з нього на користь позивачки суми компенсації вартості 1/2 частини спірного автомобіля з 217077.44 грн до 167770 грн, а додаткове рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 02 липня 2025 року змінити, зменшивши стягнуту з нього суму витрат на правничу допомогу на користь позивачки з 10000 грн до 500 грн. Також просить стягнути з позивачки судові витрати.

Що стосується оскарження рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 10 червня 2025 року, то доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у відзиві на позовну заяву, згідно з якою відповідач погоджується на такий спосіб поділу майна, однак лише за висновком експерта ОСОБА_7 від 28 жовтня 2024 року №127/24, згідно з яким ринкова вартість автомобіля становить 335540 грн, оскільки останній здійснював обрахунок без врахування пошкоджень, отриманих у ДТП.

Вважає, що саме цей висновок слід брати до уваги, оскільки, на думку апелянта, саме після користування позивачкою спірним автомобілем, на ньому були виявлені пошкодження, ремонтну вартість яких слід було врахувати в обрахунку вартості автомобіля.

Що стосується додаткового рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 02 липня 2025 року, то апелянт вважає, що з огляду на складність справи сума 10000 грн, стягнута з нього судом, є завищеною.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Сторони у справі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

26 вересня 2025 року від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі та участі ОСОБА_4 .

У відповідності до вимог ст.ст.130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності сторін.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи із наступного.

Судом встановлено наступні обставини.

22 травня 2021 року сторони у даній справі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу було змінено на ОСОБА_8 , що підтверджується копією відповідного свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 (а.с.6).

08 грудня 2023 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу №6141/2023/4191434, згідно якого ОСОБА_4 набув у власність транспортний засіб марки «BMW» моделі «X1» 2014 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) НОМЕР_2 . За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 100000 гривень, про що свідчить копія відповідного договору купівлі-продажу (а.с.8).

ОСОБА_4 з 08 грудня 2023 року є власником транспортного засобу марки «BMW» моделі «X1» 2014 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 (а.с.7).

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зареєстрований 22 травня 2021 року, було розірвано рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 20 вересня 2024 року у справі №462/4446/24. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 відновлено її дошлюбне прізвище ОСОБА_10 . Вказане рішення суду набрало законної сили 21 жовтня 2024 року (а.с.215-216).

Автомобіль марки «BMW» моделі «X1» 2014 року випуску, ідентифікаційний номер транспортного засобу (VIN) НОМЕР_2 є спільним сумісним майном ОСОБА_4 та ОСОБА_11 як подружжя. Даний факт сторонами визнається та ніким з них не оспорюється.

28 жовтня 2024 року за заявою ОСОБА_4 судовим експертом Мазуром М.С. було проведено транспортно-товарознавчу експертизу, за результатами якої складено висновок експерта №127/24. Згідно вказаного висновку ринкова вартість транспортного засобу марки «BMW X1 16d 2/0 sDrive MT (E84) р.н. НОМЕР_3 » при зовнішньому візуальному огляді (без проведення необхідних технологічних-інструментальних; діагностичного дефектуванні деталей /механізмів /вузлів /агрегатів і вимірів), є рівною 335540 гривень 00 копійок (а.с.50-60).

Згідно висновку експерта №СЕ-19/120-25/232-АВ від 06 березня 2025 року, проведеного експертом Тернопільського НДЕКЦ МВС України Кудровим А.В. на підставі ухвали Підволочиського районного суду Тернопільської області від 12 грудня 2024 року, ринкова вартість автомобіля «BMW X1 16d 2/0 sDrive MT (E84)» реєстраційний номер НОМЕР_7 , станом на 05 лютого 2025 року становить 434154 гривень 89 копійок (а.с.113-156).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наданий відповідачем висновок експерта №127/24 від 28 жовтня 2024 року складено без проведення необхідних технологічних-інструментальних досліджень; діагностичного дефектування деталей/механізмів/вузлів/агрегатів і вимірів, про що зазначено в самому висновку, тобто, дійсний технічний стан транспортного засобу не описано та не враховано, а тому суд надав перевагу саме висновку експерта №СЕ-19/120-25/232-АВ від 06 березня 2025 року Тернопільського науково-дослідного інституту судових експертиз, складеного судовим експертом Кудровим А.В., який зроблений на підставі ухвали суду від 12 грудня 2024 року, оскільки він більш точно та об`єктивно визначає ринкову вартість автомобіля марки «BMW X1», 2014 р.в., та є повним, чітким, послідовним, не містить розбіжностей, проведений за точною ідентифікацією автомобіля сторін, з врахуванням результатів експертного обстеження, та даний висновок повністю узгоджується з іншими матеріалами справи.

З таким рішенням колегія суддів погоджується.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до приписів ч.2 ст.60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною 1 статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 2 статті 60 СК України встановлено презумпцію виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а саме вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, що передбачено частиною 1 статті 61 СК України.

Відповідно до ч.1 ст.190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Верховний Суд у своїй постанові від 02 червня 2021 року у справі №394/876/17 акцентував на тому, що немає значення, чи працювала дружина чи ні, чи отримувала вона достатній дохід від своєї діяльності, майно, за умов, визначених СК України, є спільною сумісною власністю та підлягає поділу.

Спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності. При цьому не мають значення підстави, на яких майно придбане: куплене, одержане в результаті обміну чи у вигляді винагороди за працю. Не має значення також і те, на чиє ім`я виданий правовстановлюючий документ на майно (постанова Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у цивільній справі N 318/1863/17).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та в постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 161/14048/19 (провадження № 61-13103св20) та від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Відповідно до статей 69, 70 СК України та статті 372 ЦК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частина друга статті 372 ЦК України та частина 1 статті 70 СК України встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності.

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При цьому статтею 71 СК України визначено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Згідно з частиною 2 статті 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Варто зазначити, що шлюбний договір між подружжям не укладався, будь які домовленості щодо спірного майна не існують.

Статтею 183 ЦК України встановлено, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

За таких обставин, транспортний засіб є річчю, яку не можливо поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до частин 1-2 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Отже, якщо поділ майна подружжя в натурі неможливий без шкоди його господарському призначенню, майно присуджується одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя вартість належної йому частки грошима.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, спірним автомобілем володіє і користується відповідач, а тому відповідно до положень чинного законодавства позивачка має право на компенсацію їй відповідачем половини ринкової вартості спільного сумісного майна, отже позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

У своїй апеляційній скарзі відповідач фактично заперечує лише суму, яку суд стягнув на користь позивачки, вважаючи, що вона є завищеною, оскільки суд безпідставно не взяв до уваги висновок експерта Мазура М.С. від 28 жовтня 2024 року №127/24, згідно з яким ринкова вартість автомобіля становить саме 335540 грн, у зв`язку з тим, що останній здійснював обрахунок без врахування пошкоджень, отриманих у ДТП.

Однак з такими доводами колегія суддів не погоджується.

Учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення (ч.1 ст.106 ЦПК України).

Згідно зі ст.7-1 Закону України «Про судову експертизу» підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року №8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» передбачено, що у випадках, коли в справі щодо одного й того ж предмета проведено декілька експертиз, у тому числі комплексну, комісійну, додаткову чи повторну, суд повинен дати оцінку кожному висновку з точки зору всебічності, повноти й об`єктивності експертного дослідження. Такій оцінці підлягають також окремі висновки експертів - членів комісійної чи комплексної експертизи, які не підписали спільний висновок. Не повинна віддаватись перевага висновку експертизи лише тому, що вона проведена комісійно, повторно, експертом авторитетної установи або таким, який має більший досвід експертної роботи, тощо.

Враховуючи п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року №8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», суд обирає серед наданих варіантів той, який більш реальний та об`єктивний, не суперечить вимогам чинного законодавства.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Надаючи оцінку наявним в матеріалах справи висновкам експертів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що до уваги слід брати саме висновок експерта №СЕ-19/120-25/232-АВ, який проведений на підставі ухвали суду, оскільки він, на відміну від висновку експерта №127/24 від 28 жовтня 2024 року, більш точно та об`єктивно визначає ринкову вартість автомобіля марки «BMW X1», 2014 р.в., та є повним, чітким, послідовним, не містить розбіжностей, проведений за точною ідентифікацією автомобіля сторін, з врахуванням результатів експертного обстеження, та даний висновок повністю узгоджується з іншими матеріалами справи. При призначенні та проведенні експертизи були додержані вимоги законодавства, експертиза проведена на підставі ухвали суду, сторонам надано право заявляти свої клопотання та висловлювати свої заперечення під час проведення експертизи, судовим експертом надано повні та ґрунтовні відповіді на визначені питання, які узгоджуються з фактичними обставинами справи.

В той час, як висновок експерта №127/24 від 28 жовтня 2024 року складено без проведення необхідних технологічних-інструментальних досліджень; діагностичного дефектування деталей/механізмів/вузлів/агрегатів і вимірів, про що зазначено в самому висновку, тобто, дійсний технічний стан транспортного засобу не описано та не враховано.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у даній справі вирішується спір щодо поділу зазначеного вище автомобіля та встановлення його ринкової вартості у тому стані та на день проведення відповідної експертизи, а не вирішується питання щодо встановлення обставин, при яких спірний автомобіль отримав ті чи інші ушкодження і за чиєї вини.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи із наведеного вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином дослідив наявні в матеріалах справи докази, дав їм вірну оцінку, а тому дійшов законного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Що стосується додаткового рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 02 липня 2025 року, то колегія суддів вважає, що воно ухвалене у відповідності до норм ЦПК України і підстав для його скасування чи зміни, не вбачає.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п.268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» №5076-VI встановлено, що представництво як вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц,постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Так, відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Суд вважає за необхідне зазначити, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18.

У випадку встановленого фіксованого розміру погодинних ставок адвокатів сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми погодинних ставок адвокатів зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст.129 Конституції України.

Згідно з ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На обґрунтування понесених позивачкою витрат з надання правничої допомоги адвокатом Багрієм О.Л. до матеріалів справи надано:

- Ордер серії ВС №132286 від 07 листопада 2024 року; Договір про надання правничої допомоги від 24.06.2024 року;

- Додатковий договір до договору щодо надання правової допомоги від 24.06.2024 року; розрахункова квитанція №000007;

- Акт наданих послуг до договору щодо надання правової допомоги від 11.06.2025 року;

- Квитанцію №3699560 про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС.

Із врахуванням заперечення відповідача щодо розміру витрат позивача на правову допомогу, беручи до уваги складність справи, обсяг та час необхідний для виконання адвокатом, який надавав професійну правничу допомогу позивачам, робіт, обсяг фактично виконаної адвокатом роботи, необхідність у наданні таких видів послуг, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведеність понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 гривень.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 10 червня 2025 року та додаткове рішення Підволочиського районного суду Тернопільської області від 02 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді