СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/13140/25

пр. № 2-о/759/515/25

22 вересня 2025 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Твердохліб Ю.О.

за участю секретаря судового засідання Шило М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованих осіб: Військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Заяву мотивувала тим, що познайомилась з ОСОБА_2 у місті Києві і вони стали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу в квартирі, яка належить їй на праві власності.

Протягом усього періоду спільного проживання з 2003 року їх стосунки мали всі ознаки сім`ї. Вони проживали разом, були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та взаємні права і обов`язки, притаманні подружжю. ОСОБА_2 взяв на себе обов`язок фінансового забезпечення сім`ї: він працював, оплачував комунальні послуги, купував продукти харчування та речі для дому. ОСОБА_1 , у свою чергу, займалася веденням домашнього господарства, створенням затишку.

Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_3 , проте в актовому записі син був записаний зі слів матері. Вони спільно займалися вихованням сина, піклувалися про його здоров`я, розвиток та навчання, відвідували батьківські збори, дитячі свята та проводили разом вільний час.

ОСОБА_1 вказує, що вони не приховували свої стосунки, сусіди по будинку, де вони спільно проживали понад 23 роки, друзі та знайомі сприймали їх як подружжя. Р

04 березня 2024 року ОСОБА_2 видав на ім`я ОСОБА_1 довіреність, посвідчену нотаріально, зареєстровану в реєстрі за № 279, якою уповноважив її бути його представником у всіх установах, органах та підприємствах, що свідчить про певну довіру до неї.

16 серпня 2024 року ОСОБА_2 був призваний на військову службу до військової частини НОМЕР_1 . Зазначає, що чекала чоловіка з війни, про що свідчить їх тепла переписка.

04 березня 2025 року ними була подана до Святошинського відділу ДРАЦС про державну реєстрацію шлюбу (зареєстровано в реєстрі за № 278). Реєстрація шлюбу було призначено на 09 травня 2025 року.

Однак, зареєструвати шлюб не встигли, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання бойового завдання поблизу н.п. Новоберислав Херсонської області ОСОБА_2 загинув.

Заявниця вказує, що сповіщення про смерть від 25 квітня 2025року № 275 направлено їй, як дружині загиблого, оскільки командування військових частин обліковує рідних військовослужбовців з їх особистих повідомлень про це при заповненні відповідної анкети.

Зазначає, що особисто займалася організацією поховання. Усі офіційні документи включно зі сповіщенням про смерть, надходили на їх спільну адресу проживання.

Стверджує, що встановлення факту їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу має юридичне значення, оскільки необхідне їй для реалізації прав як члену сім`ї загиблого військовослужбовця, зокрема для оформлення одноразової грошової допомоги та інших соціальних гарантій, передбачених законодавством, а також надання статусу члена сім`ї загиблого захисника.

Батьки ОСОБА_2 померли, інших членів сім`ї ОСОБА_2 не мав, оскільки весь час з 2003 року проживав разом з ОСОБА_1 і мав на утриманні лише свого сина ОСОБА_3 .

Спору з приводу призначення та виплати одноразової грошової допомоги за загиблого військовослужбовця на теперішній час немає.

Процесуальні дії

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 червня 2025 року визначено головуючого суддю Твердохліб Ю. О. та заяву передано судді (а. с. 38, 39).

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 18 червня 2025 року заяву залишено без руху (а. с. 40, 41).

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 26 червня 2025 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання (а. с. 89).

Заявник та його представник у судовому засіданні заяву підтримали та просили задовольнити. Заявник пояснила, що з 2003 року проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 у її квартирі, мають спільну дитину, вони вели спільне господарство. Після смерті ОСОБА_2 саме вона організовувла поховання і несла всі супутні витрати, пов`язані з цим.

Представники зацікавлених осіб Військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України в судове засідання не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Заслухавши пояснення заявника та її представника, покази свідків, дослідивши докази в справі у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено, що 04 березня 2024 року ОСОБА_2 видав на ім`я ОСОБА_1 довіреність, посвідчену нотаріально, зареєстровану в реєстрі за № 279, якою її уповноважив бути його представником у всіх установах, органах та підприємствах, що свідчить про повну довіру до неї (а. с. 15).

ОСОБА_2 станом на 27 серпня 2024 року перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 21 серпня 2024 року (а. с. 15).

04 березня 2025 року вони подали до Святошинського відділу ДРАЦС заяву про державну реєстрацію шлюбу (зареєстровано в реєстрі за № 278). Реєстрація шлюбу була призначена на 09 травня 2025 року (а. с. 10).

ІНФОРМАЦІЯ_2 під час виконання бойового завдання поблизу н.п. Новоберислав Херсонської області ОСОБА_2 загинув, про що було лікарське свідоцтво про смерть від 29 квітня 2025 року № НОМЕР_2 , а в подальшому і свідоцтво про смерть від 09 травня 2025 серії НОМЕР_3 , де зазначена дата ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 17, 18).

Сповіщення про смерть від 25 квітня 2025року № 275 направлено ОСОБА_1 , як дружині загиблого (а. с. 21).

Відповідно до договорів-замовлень від 09 травня 2025 року про організацію та проведення поховання, ОСОБА_1 займалась організацією поховання ОСОБА_2 .

На підтвердження факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 ОСОБА_1 надала: копію довіреності від 04 березня 2024 року, посвідчену нотаріально, зареєстровану в реєстрі за № 279 (а. с. 15), копію заяви про державну реєстрацію шлюбу від 04 березня 2025 року (а. с. 10), копіюсповіщення про смерть від 25 квітня 2025року № 275, де ОСОБА_1 зазначена як дружина (а. с. 21), скриншоти переписки (а. с. 23-27), фотографії (а. с. 29).

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Суд, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з урахуванням того, що відповідно до статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, приходить до наступного висновку.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частина перша статті 5 ЦПК України передбачає, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (стаття 293 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України, під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

18 січня 2024 року Велика Палата Верховного Суду у справі 560/17953/21 відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30 січня 2020 року у справі N 287/167/18-ц та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі N 290/289/22-ц, вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судовому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Також Велика Палата Верховного Суду підкреслила, що неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви.

Отже, судом встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, є суд цивільної юрисдикції.

Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України), сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства.

Кожна особа має право на проживання в сім`ї (частина третя статті 4 СК України).

Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Європейський суд з прав людини при розгляді справи зауважив, що відносини де-факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатись сімейним життям.

У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю, спільний побут, взаємні права та обов`язки.

Нормами СК України не визначено, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду під час їх оцінки.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон), дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісті.

Частиною першою статті 16 Закону визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до статті 16-1 Закону, у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до СК України.

До членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать: жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили; утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (частина четверта статті 16-1 Закону).

Частиною першою статті 16-3 Закону визначено, що одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою чи заявою їх законних представників.

Частиною шостою та восьмою статті 16-3 Закону передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями.

Абзацом 1 пункту 2 абзацом 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року № 168 (далі - Постанова) передбачено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо.

У постанові Верховного Суду від 20 березня 2023 року у справі № 372/3321/19 (провадження № 61-10538св22) суд зазначив, що належними та допустимими доказами проживання однією сім`єю є, зокрема: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть, свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення, докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого, чеки, квитанції, свідоцтва про право власності, заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

У постанові Верховного Суду від 26 липня 2022 року у справі № 664/1206/19 (провадження № 61-6394св21), суд дійшов до висновку, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Верховний Суд у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19, дійшов до висновку вказавши наступне: для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться: показання свідків про спільне проживання фактичного членів сім`ї та ведення ними спільного побуту; документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки; фотографії певних подій; документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Згідно з роз`ясненнями Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01 січня 2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо).

Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство - сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третьої статті 12, частина першої статті 81 ЦПК України).

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Допитані в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 показала, що знає сім`ю заявниці 20 років, мали спільну компанію друзів. Чоловік заявниці ОСОБА_5 зустрічав заявницю з роботи, він її дуже любив, дуже добре до неї ставився, у них народився син. Вони разом купували техніку в квартиру.

Свідок ОСОБА_6 показала, що у заявниці з чоловіком ОСОБА_5 були дуже теплі, сімейні відносини. Знає заявницю сім років, разом працюють в магазині Ашан . Чоловік разом з сином зустрічали ОСОБА_8 з роботи. ОСОБА_5 все робив по господарству, вони постійно щось кпували разом, постійно ходили втрьох. Похованням повністю займалася ОСОБА_8 , вона дуже тяжко сприйняла загибель ОСОБА_5 .

З матеріалів справи вбачається, що факт проживання однією сім`єю між заявником та ОСОБА_2 підтверджується: спільними фотографіями, показаннями свідків та особистим листуванням.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2024 року у справі № 990/49/23 дійшла обґрунтованого висновку про те, що як обов`язок із доказування потрібно розуміти закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Таким чином, надані заявницею на підтвердження факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства та наявність взаємних прав та обов`язків письмові докази підтверджують вказаний факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виникнення між ними взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Враховуючи, що встановлення факту спільного проживання разом однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, про який просить заявниця, породжує юридичні наслідки, його підтвердження необхідне для отримання нею як членом сім`ї загиблого військовослужбовця грошової допомоги, суд дійшов висновку про можливість задоволення заяви ОСОБА_1 .

Згідно з частиною сьомою статті 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 8, 13, 81, 293, 294, 315-319 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , за участю заінтересованих осіб: Військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживали однією сім`єю без шлюбу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (частина перша статті 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (частина друга статті 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України (частина третя статті 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (частина перша статті 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (частина друга статті 273 ЦПК України).

Учасники справи:

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка м. Києва, громадянка України, РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Заінтересовані особи:

Військова частина НОМЕР_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_5, ЄДРПОУ НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_3.

Повний текст рішення виготовлено 03.10.2025.

Суддя Ю.О. Твердохліб