Справа №504/76/22
Провадження №2/504/342/25
Доброславський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2025с-ще Доброслав

Доброславський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді -Барвенко В.К.,

секретаря Ориник М.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5 позовну заяву адвоката Бороган Валентина Володимировича в інтересах ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 до ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , Державного реєстратора Калашнік Дмитра Сергійовича Лиманської районної державної адміністрації Одеської області, Обслуговуючого кооперативу «Житлово будівельний кооператив «Південна будівельна компанія» , про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю набутою подружжям за час шлюбу, в порядку поділу майна набутого подружжям за час шлюбу визнати право власності, визнання недійсним договору відступлення прав вимоги від 14 червня 2016 року, визнання недійсною додаткової угоди про заміну сторони у Договорі № 01/04/13-1 від 01.04.2013 року, припинення речових прав та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 30345126 від 06.07.2016 року та запис про право власності № 15274580, визнання недійсним договору дарування від 14.12.2019 року, припинення речового права та скасування рішення про державну реєстрацію № 34647840, визнання недійсним договору купівлі- продажу від 22.12.2021 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , припинення речового права та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, стягнення судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог:

Адвокат Бороган В.В. діючи в інтересах пані ОСОБА_1 звернувся до суду проти відповідачів пана ОСОБА_2 , пана ОСОБА_3 , пані ОСОБА_4 , яким просив суд визнати нерухоме майно, квартиру загальною площею 101 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5 часки яких є рівними.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , право власності на половину квартири за адресою: АДРЕСА_1 та припинити право спільної сумісної власності на квартиру загальною площею 101 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Визнати недійсним договір відступлення прав вимоги від 14 червня 2016 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

Визнати недійсним додаткову угоду про заміну сторони в Договорі №01/04/13-1 від 01.04.2013 року укладену між Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Південна будівельна компанія» ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

Припинити речові права та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №30345126 від 06.07.2016 року та запис про право власності №15274580 щодо реєстрації права власності за ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним договір дарування від 14.12.2019 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посвідчений приватним нотаріусом Лиманського районного нотаріального округу Одеської обл. Марченко О.М.;

Припинити речові права та скасувати рішення про державну реєстрацію 34647840 щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним договір купівлі-продажі від 22.12.2021 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською О.С.;

Припинити речові права та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №62503876 від 22.12.2021 року та запис про право власності №45854912 щодо реєстрації права власності за ОСОБА_4 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , ОСОБА_4 , Державного реєстратора Калашнік Дмитра Сергійовича Лиманської районної державної адміністрації Одеської області, Обслуговуючого кооперативу «Житлово будівельний кооператив «Південна будівельна компанія» судовий збір у сумі 4 933,82 грн в рівних частках, тобто по 986,76 грн з кожного.

В обгрунтування своїх доводів заявник стверджує, що 19.10.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 06.03.2018 року цей шлюб було розірвано.

Як стверджує заявник, за час шлюбу, ОСОБА_2 уклав з ОК «ЖБК «Південна будівельна компанія» договір про участь в кооперативі на правах асоційованого члена № 01/04/13-1 від 01.04.2013 року.

Згідно пункту 1.1 даного договору, ЖБК приймає ОСОБА_2 у склад кооперативу на правах Асоційованого члена на умовах зазначених в Статуті та в даному договорі для забезпечення житлом ОСОБА_6 члена кооперативу та членів його сім`ї, шляхом будівництва, введення в експлуатацію та обслуговування об`єкта будівництва, а Асоційований член вносить кооперативу пайові, членські та додаткові внески у встановлені договором строки.

Відповідно до пункту 1.2. договору розрахунковий строк завершення будівництва та передачі об`єкта пайового внеску Асоційованому члену кооперативу по акту приймання передачі об`єкта пайового внеску ІV квартал 2014 року.

Відповідно до п.2.1 договору об`єктом будівництва є 7 поверховий багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_2 .

Згідно п.2.2 договору об`єктом внеску є трикімнатна квартира під АДРЕСА_2 , загальною площею 102,26 кв.м., житловою площею 58,65 кв.м., на другому поверсі, яка знаходиться на території об`єкта будівництва.

Відповідно до п.2.3 договору розмір пайового внеску затверджується на загальних зборах членів кооперативу та складає 877099,36 грн. по курсу АКБ «Інвестбанк» 8,130 на день укладення даного договору, та складає 107884,30 доларів США з розрахунку 8577,15 грн. за один метр квадратний, що по курсу АКБ «Інвестбанк» на день укладення даного договору складає 1055 доларів США а один метр квадратний та площі об`єкта пайового внеску 102,26 кв.м. Сума пайового внеску автоматично корегується відповідно до курсу долара США, встановленого АКБ «Інвестбанк» на день внесення платежів.

11.07.2013 року між ЖБК та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до договору № 01/04/13-1 від 01.04.2013 року, та змінено п. 2.2 договору, де об`єктом пайового внеску є квартира АДРЕСА_3 , площею 101,07 кв.м. на 7-ому поверсі об`єкта, яка знаходиться на території об`єкта будівництва.

Змінено п.2.3 договору, де розмір пайового внеску складає 986763,36 грн., змінено порядок внесення пайового внеску.

09.11.2015 року ЖБК видано довідку № 09/11/15-1, зі змісту якої ОСОБА_2 повністю сплатив пайовий внесок згідно договору № 01/04/13-1 від 01.04.2013 року.

26.05.2016 року між ЖБК та ОСОБА_2 підписано акт прийому передачі квартири АДРЕСА_4 .

Як стверджує заявник, нещодавно ОСОБА_1 дізналась, що 14.06.2016 року ОСОБА_2 уклав додаткову угоду, про заміну сторони в Договорі №01/04/13-1 від 01.04.2013 року укладену між Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Південна будівельна компанія» ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який, за твердженням заявника, є братом ОСОБА_2 .

Вказаний договір, за твердженням заявника, укладений без згоди на то ОСОБА_1 .

04.07.2016 року ОСОБА_3 на підставі вказаного договору зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 101 кв.м.

14.12.2019 року між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарований) укладено договір дарування квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 101 кв.м.

22.12.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 101 кв.м.

Заявник стверджує, що вказана квартира є спільним сумісним майном подружжя, всі угоди здійснені без згоди на то позивачки, і тому просив задовольнити позов у повному обсязі.

Короткий зміст заперечень відповідачів:

Адвокат Лях Ігор Дмитрович у цій справі представляв інтереси пана ОСОБА_2 та пана ОСОБА_3 .

У своєму запереченні пан ОСОБА_7 не погодився із доводами позову.

Послався на те, що договір про пайову участь був укладений ще до шлюбу, і тому твердження позивача про те, що договір укладено в інтересах сім`ї безпідставні.

Заявник стверджує, що в дошлюбний період з 01.04.2013 року по 17.10.2013 року ОСОБА_2 сплатив 44658,18 доларів США пайових внесків.

Дійсно, між сторонами шлюбні стосунки не склались, і в 2016 році подружжя дійшло до згоди про те, щоб уникнути майбутніх спорів за нерухоме майно, слід поступити наступним чином:

ОСОБА_2 14.06.2016 року відступив право вимоги за договором №01/04/13-1 від 01.04.2013 року на користь свого брата ОСОБА_3 .

29.10.2016 року ОСОБА_3 , слідуючи домовленості між всіма сторонами, сплатив ОСОБА_1 узгоджену подружжям частку спільного майна подружжя шляхом внесення 25000 доларів США за придбання ОСОБА_1 однокімнатної квартири, площею 37,2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 .

Квартира оформлена одразу на ОСОБА_1 .

Заявник стверджує, що сам факт того, що квартира придбана для позивачки (але оформлена у запропонований нею спосіб- як договір дарування) підтверджується розпискою від 29.10.2016 року, яка підписана самою ОСОБА_1 .

Зі змісту цієї розписки, як стверджує заявник, продавець пан ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_3 25000 доларів США в рахунок сплати за продану ним квартиру.

Тому, заявник вказує, що таким чином було попереджено можливі майбутні спори щодо нерухомого майна, набутого за час перебування сторін у шлюбі.

Крім того, заявник стверджує, що позивачка знала про те, що набута подружжям спірна квартира фактично відчужена брату відповідача, і тому пропустила строк позовної давності.

Тому заявник просить відмовити у позові.

Пані ОСОБА_4 відзиву до суду не подала.

Встановлені судом фактичні обставини:

Судом встановлено, що 19.10.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 06.03.2018 року цей шлюб було розірвано.

ОСОБА_2 уклав з ОК «ЖБК «Південна будівельна компанія» договір про участь в кооперативі на правах асоційованого члена № 01/04/13-1 від 01.04.2013 року.

Згідно пункту 1.1 даного договору, ЖБК приймає ОСОБА_2 у склад кооперативу на правах Асоційованого члена на умовах зазначених в Статуті та в даному договорі для забезпечення житлом ОСОБА_6 члена кооперативу та членів його сім`ї, шляхом будівництва, введення в експлуатацію та обслуговування об`єкта будівництва, а Асоційований член вносить кооперативу пайові, членські та додаткові внески у встановлені договором строки.

Відповідно до пункту 1.2. договору розрахунковий строк завершення будівництва та передачі об`єкта пайового внеску Асоційованому члену кооперативу по акту приймання передачі об`єкта пайового внеску ІV квартал 2014 року.

Відповідно до п.2.1 договору об`єктом будівництва є 7 поверховий багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_2 .

Згідно п.2.2 договору об`єктом внеску є трикімнатна квартира під АДРЕСА_2 , загальною площею 102,26 кв.м., житловою площею 58,65 кв.м., на другому поверсі, яка знаходиться на території об`єкта будівництва.

Відповідно до п.2.3 договору розмір пайового внеску затверджується на загальних зборах членів кооперативу та складає 877099,36 грн. по курсу АКБ «Інвестбанк» 8,130 на день укладення даного договору, та складає 107884,30 доларів США з розрахунку 8577,15 грн. за один метр квадратний, що по курсу АКБ «Інвестбанк» на день укладення даного договору складає 1055 доларів США а один метр квадратний та площі об`єкта пайового внеску 102,26 кв.м. Сума пайового внеску автоматично корегується відповідно до курсу долара США, встановленого АКБ «Інвестбанк» на день внесення платежів.

11.07.2013 року між ЖБК та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до договору № 01/04/13-1 від 01.04.2013 року, та змінено п. 2.2 договору, де об`єктом пайового внеску є квартира АДРЕСА_3 , площею 101,07 кв.м. на 7-ому поверсі об`єкта, яка знаходиться на території об`єкта будівництва.

Змінено п.2.3 договору, де розмір пайового внеску складає 986763,36 грн., змінено порядок внесення пайового внеску.

09.11.2015 року ЖБК видано довідку № 09/11/15-1, зі змісту якої ОСОБА_2 повністю сплатив пайовий внесок згідно договору № 01/04/13-1 від 01.04.2013 року.

26.05.2016 року між ЖБК та ОСОБА_2 підписано акт прийому передачі квартири АДРЕСА_4 .

Сторони не заперечували, що 14 червня 2016 року укладено угоду про відступлення права вимоги за договором № 01/04/13-1 від 01.04.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

14.06.2016 року укладено додаткову угоду, про заміну сторони в Договорі №01/04/13-1 від 01.04.2013 року укладену між Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Південна будівельна компанія» ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка укладена на підставі угоди від 14.06.2016 року про відступлення права вимоги за договором № 01/04/13-1 від 01.04.2013 року.

Сторони не заперечували, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 рідні брати.

04.07.2016 року ОСОБА_3 на підставі вказаного договору зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 101 кв.м.

14.12.2019 року між ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарований) укладено договір дарування квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 101 кв.м.

22.12.2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі- продажу квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 101 кв.м.

В матеріалах справи дійсно перебувають квитанції, які вказують, що в дошлюбний період з 01.04.2013 року по 17.10.2013 року ОСОБА_2 сплатив 44658,18 доларів США пайових внесків на користь кооперативу.

Релевантні джерела права та висновки суду першої інстанції:

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Тобто, застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою.

У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Не належить до спільної сумісної власності майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 6 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Судом встановлено, що договір про пайовий внесок дійсно був укладений трохи більше за 5 місяців до укладення між сторонами шлюбу.

Судом встановлено, що відповідно до наданих квитанцій в дошлюбний період з 01.04.2013 року по 17.10.2013 року ОСОБА_2 сплатив 44658,18 доларів США пайових внесків на користь кооперативу.

Однак, в чому переконаний суд, це лише близько половини вартості пайового внеску.

Очевидно, що решта пайового внеску вносилась у період зареєстрованого шлюбу.

Отже об`єкт пайового внеску містить всі ознаки спільної сумісної власності.

Відповідач не надав суду першої інстанції переконливих доказів на спростування презумпції права спільної сумісної власності на об`єкт пайового внеску.

Оскільки судом першої інстанції не встановлено, що спірний об`єкт пайового внеску побудований за власні кошти позивачки чи за власні кошти відповідача ОСОБА_2 , суд вважає, цей об`єкт (квартиру) не можна розглядати як особисту приватну власність відповідача та/або позивача, відповідно до ст. 57 СК України, відтак це майно має розглядатись як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13.

Доводи пана ОСОБА_2 про те, що договір про пайову участь у будівництві був укладений ще до шлюбу, і не в інтересах сім`ї, в даному конкретному випадку не мають правового значення, оскільки має значення факт оплати коштів за цим самим договором.

Судом встановлено, що до шлюбу сплачено близько половини вартості, а після укладення шлюбу сплачена трохи більша за половину сума.

Тому на вказаний об`єкт трансформувався режим спільної сумісної власності подружжя.

Протилежного матеріали справи не містять.

Щодо розпорядження об`єктом права спільної сумісної власності без згоди на то іншого з подружжя, суд звертає увагу на таке:

Суд нагадує, що підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу щодо розпорядження майном, набутим під час шлюбу, є не лише відсутність згоди іншого з подружжя на його вчинення, але й недобросовісність набувача з урахуванням такого.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном згідно із частиною першою статті 319 ЦК України. Однак розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (частини перша та друга статті 369 ЦК України).

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (частина третя статті 65 СК України).

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним зі співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника в разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (частина четверта статті 369 ЦК України).

Суд вкотре звертає увагу, сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним.

Закон вимагає, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцевий набувач - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцевий набувач знав чи за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічний правовий висновок вказаний в постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 Великої Палати.

Подібного за змістом правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 7 вересня 2016 року у справі № 6-727цс16.

Суд першої інстанції вважає ці правові висновки застосовними до встановлених правовідносин у справі, що розглядається, зокрема, відносно недійсності договору відступлення права за договором про пайову участь у будівництві.

ОСОБА_3 як вигодо набувач за оспорюваним договором не міг не знати, і знав, що ОСОБА_9 перебуває у шлюбі, що на об`єкт пайового внеску розповсюджується режим спільної сумісної власності, і тому, як контрагент, діяв очевидно не добросовісно.

Тому суд першої інстанції визнає правильним спосіб захисту позивачки саме шляхом визнання недійсною додаткової угоди від 14.06.2016 року про заміну сторони в Договорі №01/04/13-1 від 01.04.2013 року укладену між Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Південна будівельна компанія» ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Тому в цій частині позову вимоги обгрунтовані та підлягають задоволенню.

Також, з цих підстав законною є вимога позову в частині визнання недійсним договору відступлення прав вимоги від 14 червня 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Щодо припинення права спільної сумісної власності подружжя:

Задоволення вимоги про поділ спірної квартири як спільної сумісної власності шляхом визнання за позивачем та колишнім чоловіком права власності на її частину за кожним саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт.

Тому відсутні підстави для зазначення в резолютивній частині рішення про припинення такого режиму щодо спірної квартири.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові (пункт 40) від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 вже виснувала, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності також є неефективним способом захисту.

Доводи адвоката Лях І.Д. про те, що подружжям фактично було домовлено про поділ спірної квартири, зокрема, те що в 2016 році подружжя дійшло до згоди про те, щоб уникнути майбутніх спорів за нерухоме майно, слід поступити наступним чином:

« ОСОБА_2 14.06.2016 року відступив право вимоги за договором №01/04/13-1 від 01.04.2013 року на користь свого брата ОСОБА_3 .

29.10.2016 року ОСОБА_3 , слідуючи домовленості між всіма сторонами, сплатив ОСОБА_1 узгоджену подружжям частку спільного майна подружжя шляхом внесення 25000 доларів США за придбання ОСОБА_1 однокімнатної квартири, площею 37,2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 .

Квартира оформлена одразу на ОСОБА_1 .

Квартира придбана для позивачки (але оформлена у запропонований нею спосіб- як договір дарування) підтверджується розпискою від 29.10.2016 року, яка підписана самою ОСОБА_1 .

Зі змісту цієї розписки, як стверджує заявник, продавець пан ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_3 25000 доларів США в рахунок сплати за продану ним квартиру.

Тому таким чином було попереджено можливі майбутні спори щодо нерухомого майна, набутого за час перебування сторін у шлюбі», судом безумовно відхиляються.

Так, в матеріалах справи міститься договір дарування від 29.10.2016 року за яким ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_10 отримала у дар квартиру АДРЕСА_6 .

Таким чином, доводи заперечень, що квартира реально була продана спростовуються даним доказом.

Зміст дослідженої судом розписки не спростовує зміст договору дарування.

Крім того, договір посвідчений нотаріально і недійсним не визнавався.

Доводи того, що укладенням цієї самої розписки подружжя досягло домовленості про поділ спірної квартири є безпідставними, оскільки відповідно до правила абз. 2 ч. 2 ст. 69 Сімейного кодексу України договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має посвідчуватися нотаріально.

Оскільки такі докази суду не надані, доводи відповідача безпідставні.

З цих самих правових підстав слід задовольнити позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування від 14.12.2019 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Лиманського районного нотаріального округу Одеської обл. Марченко О.М.

Крім того, заявник стверджує, що позивачка знала про те, що набута подружжям спірна квартира фактично відчужена брату відповідача, і тому пропустила строк позовної давності.

Суд критично ставиться до цих тверджень відповідача, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу того, що ОСОБА_1 знала поза встановленим законом гранічним терміном позовної давності про те, що її право на спірну квартиру порушено.

Посилання на текст тієї самої розписки безпідставні, оскільки в ній не йдеться про те, що таким чином здійснюється поділ майна подружжя.

Тому клопотання про застосування строків давності судом відхиляється.

Щодо вимог в частині припинення речового права та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №30345126 від 06.07.2016 року та запис про право власності №15274580 щодо реєстрації права власності за ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; припинення речових прав та скасування рішення про державну реєстрацію 34647840 щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходить з такого:

Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанови від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29)).

У зв`язку із цим Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц відступила від висновку, сформульованого у своїй постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, де раніше зазначала про можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності як належного способу захисту права або інтересу.

Тому у випадку, якщо заявлено вимогу про поділ майна, то скасування рішення чи запису про проведену державну реєстрацію права не є належним способом захисту прав члена подружжя.

У такому випадку державний реєстратор здійснює відповідну реєстраційну дію на підставі рішення суду про поділ майна подружжя та визнання за ними ідеальних часток на майно.

Отже слід відмовити в задоволенні позову в цих частинах.

Щодо позовних вимог в частинах про визнання недійсним договір купівлі-продажі від 22.12.2021 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською О.С.; припинення речових прав та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №62503876 від 22.12.2021 року та запис про право власності №45854912 щодо реєстрації права власності за ОСОБА_4 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції звертає увагу на таке:

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.

Підстав для відступу від цих правових висновків за встановлених у даній справі правовідносин суд першої інстанції не вбачає.

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України).

Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.

Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за первісного власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача - якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від

1. змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, досліджується його волевиявлення щодо вибуття майна;

2. а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Таких вимог у позові не заявлялось.

Правила, які регулюють недійсність правочину не є застосовними для встановлених судом правовідносин.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу.

Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції не вбачає необхідності надавати відповідь на інші доводи як позову так і заперечень на нього, оскільки позивач обрав неефективний спосіб захисту.

Тому в цих частинах позову слід відмовити саме з цієї правової підстави.

Судові витрати:

Позивач сплатила судовий збір в сумі 4933,90 грн.

Однак це судовий збір за вимогу про визнання права власності на половину квартири (986763,36:2=493381,68 грн.)

За вимоги позову в частині немайнового спору судовий збір не сплачений.

Всього заявлено чотири вимоги немайнового характеру, за кожну з яких позивачка мала сплатити судовий збір в розмірі 992,40 грн., тобто загальна сума становить 3969,60 грн.

Судовий збір в сумі 4933,90 грн. слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Судовий збір в сумі 3969,60 грн. слід стягнути з ОСОБА_1 на користь держави.

Судовий збір за задоволені вимоги немайнового характеру (3 з 4) в сумі 2977,20 грн. слід стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_1 .

Решту судового збору за вимоги немайнового характеру слід віднести на рахунок ОСОБА_1 .

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 12, 73, 137, 141, 258-260, 353 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов адвоката Бороган Валентина Володимировича в інтересах ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 до ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , Державного реєстратора Калашнік Дмитра Сергійовича, Лиманської районної державної адміністрації Одеської області, Обслуговуючого кооперативу «Житлово будівельний кооператив «Південна будівельна компанія» , про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю набутою подружжям за час шлюбу, в порядку поділу майна набутого подружжям за час шлюбу визнання права власності, визнання недійсним договору відступлення прав вимоги від 14 червня 2016 року, визнання недійсною додаткової угоди про заміну сторони у Договорі № 01/04/13-1 від 01.04.2013 року, припинення речових прав та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 30345126 від 06.07.2016 року та запис про право власності № 15274580, визнання недійсним договору дарування від 14.12.2019 року, припинення речового права та скасування рішення про державну реєстрацію № 34647840, визнання недійсним договору купівлі- продажу від 22.12.2021 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , припинення речового права та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, стягнення судових витрат, задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру загальною площею 101 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним договір відступлення прав вимоги від 14 червня 2016 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;

Визнати недійсною додаткову угоду про заміну сторони в Договорі №01/04/13-1 від 01.04.2013 року укладену між Обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив «Південна будівельна компанія» ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 за кожним право власності на половину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним договір дарування від 14.12.2019 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посвідчений приватним нотаріусом Лиманського районного нотаріального округу Одеської обл. Марченко О.М.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 судовий збір в сумі 4933,90 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_5 на користь держави судовий збір в сумі 3969,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 в рівних частках на користь ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_5 судовий збір в сумі 2977,20 грн.

Решту судового збору за вимоги немайнового характеру слід віднести на рахунок ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо справу розглянуто за заявою осіб, визначених частиною другою статті 4 цього Кодексу, рішення суду, що набрало законної сили, є обов`язковим для особи, в інтересах якої було розпочато справу.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя В. К. Барвенко