ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Сахарові Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03 квітня 2018 року у складі судді Федоріщева С.С.

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Соборної районної у м. Дніпрі ради про позбавлення батьківських прав, встановлення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищевказаним позовом посилаючись на те, що з 30 квітня 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2015 року було розірвано. Від шлюбу мають дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначає, що у серпні 2015 року ОСОБА_1 спричинив їй та малолітній дитині тілесні ушкодження, після чого шлюбні відносини між сторонами були припинені, та з того часу відповідач припинив будь-яке спілкування з дитиною, виїхав за межі України, його місце перебування не відоме.

Оскільки відповідач будь - якої допомоги сину не надає, спілкування уникає, що негативно впливає на психологічний стан дитини, її виховання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує всім необхідним та не піклується про духовний і фізичний розвиток дитини та не надає доступу до культурних та духовних цінностей, тобто не виконує свої батьківські обов`язки, позивач просила суд позбавити батьківських прав ОСОБА_1 щодо його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та визначити місце проживання дитини разом з нею.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03 квітня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено. Позбавлено батьківських прав ОСОБА_1 щодо малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його матір`ю ОСОБА_2 , до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для задоволення позову, оскільки відповідач протягом тривалого часу ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклувався про дитину, не брав участі в її вихованні та матеріальному забезпеченні, не цікався станом її здоров`я та розвитком, фактично усунувся від виконання батьківських обов`язків. На думку суду, матір`ю дитини створені належні умови для розвитку і проживання дитини, вважав наявні підстави для визначення місця проживання дитини разом із матір`ю.

Не погодившись з таким рішенням суду в частині позбавлення батьківських прав, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду в частині позбавлення батьківських прав та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що було ухвалено внаслідок неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи. Вказує, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами у справі наявності у нього протиправної поведінки по відношенню до своєї дитини, матеріали справи не містять будь-яких доказів заходів впливу до нього щодо невиконання батьківських обов`язків, а тому у розумінні положень статті 164 СК України відсутні підстави для застосування такого виняткового заходу, як позбавлення його батьківських прав. Крім того, суд проігнорував висновок органу опіки та піклування та дійшов помилкового висновку про позбавлення його батьківських прав.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині позбавлення батьківських прав, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду в оскаржуваній частині скасуванню, з огляду на наступне.

Згідно положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що з 30 квітня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2015 року.

Від шлюбу сторони мають малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно висновку спеціаліста судово-медичного експерта № 3694 від 17 серпня 2015 року, у ОСОБА_2 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: синців обличчя та голови, крововиливу слизової оболонки ротової порожнини, синців шиї, тулубу, обох верхніх кінцівок та правої нижньої кінцівки, що спричинені від дії тупого твердого предмету (предметів). За своїм характером виявлені тілесні ушкодження відносять до легких.

Відповідно до висновку спеціаліста судово - медичного експерта № 3703 від 17 серпня 2015 року, зі слів ОСОБА_2 , її чоловік ОСОБА_1 наніс їй тілесних ушкоджень, коли у неї на руках була дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В результаті падіння з матір`ю дитина отримала забій правого стегна нижньої кінцівки, яке спричинено від дії тупого твердого предмету, що за своїм характером відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Органом опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради надано висновок щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Так у своєму висновку органом опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради зазначено, що умови проживання малолітньої дитини відмінні, вона має все необхідне для комфортного проживання та повноцінного розвитку, проживає з позивачем. У ході підготовки висновку були опитані ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , та ін., які пояснили, що ОСОБА_1 вихованням та матеріальним забезпеченням сина не займається, не цікавиться його життям і здоров`ям. Також у висновку зазначено, що оскільки позбавлення батьківських прав стосується громадянина іншої країни і невідомо, коли останній раз відповідач перетинав державний кордон України, тому Виконавчий комітет Соборної районної у місті Дніпрі ради вважає за недоцільне позбавлення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з інформацією, наданою Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України вих. № 0.184 - 14184/0/15 - 18 від 23 березня 2018 року, громадянин Італії ОСОБА_1 (мовою оригіналу - ОСОБА_12 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 перетнув пункт пропуску Лужанка 20 серпня 2016 року у напрямку «виїзд».

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач протягом тривалого часу ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, з огляду на таке.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини 1, 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина 2 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Європейський суд з прав людини також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛвід 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява№ 2091/13).

У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) Європейський суд з прав людини також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17.

Однак, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків у даній справі не встановлено та позивачем не доведено.

Судом першої інстанції не встановлено, а позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що батько дитини не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач бажає приймати участь у вихованні сина, намагається усіма доступними способами приймати участі у його житті, що вказує на його зацікавленість у збереженні зв`язків із своїм сином, а також свідчить про його інтерес до дитини і бажання брати участь у його вихованні та утриманні.

При цьому, колегія суддів наголошує, що особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

У даній справі позбавлення батьківських прав відповідача, не відповідає інтересам дитини, оскільки обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження. Наявні у матеріалах справи докази, не свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дитини.

Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим або суперечить інтересам дитини.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на висновок Органу опіки та піклування Соборної районної у місті Дніпрі ради від 20 лютого 2018 року № 44/05-38, відповідно до якого, орган опіки та піклування вважає за не доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_1 .

Таким чином, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив матеріали справи та помилково дійшов висновку про задоволення позову в частині позбавлення батьківських прав.

Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

За змістом частин 1-3 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на зазначене, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки позивачем під час розгляду справи не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження свідомого ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу, як позбавлення останнього батьківських прав, саме в інтересах дитини.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів доходить висновку, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про наявність достатніх підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до положень статті 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду в оскаржуваній частині з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, з ОСОБА_2 слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору на користь ОСОБА_1 у розмірі 1816,80 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -задовольнити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03 квітня 2018 року в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно його сина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Сягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1816,80 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 01 жовтня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 10 жовтня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна