Провадження № 22-ц/801/1918/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Горбатюк В. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 рокуСправа № 127/17587/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),

суддів: Голоти Л. О., Рибчинського В. П.,

з участю секретаря судового засідання: Кашпрук М. Г.,

учасники справи:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересована особа відділ Державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Горбатюка В. В. у справі за заявою ОСОБА_1 , за участі заінтересованої особи відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и в:

У червні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою за участі заінтересованої особи відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) про встановлення факту, що має юридичне значення. Зазначав, що він засуджений до довічного позбавлення волі, народився в селищі міського типу Талове м.Краснодона Краснодонського району Луганської області, про що був зроблений відповідний актовий запис виконавчим комітетом Таловської селищної ради м. Краснодона. У подальшому первинне свідоцтво про його народження ним втрачено. ОСОБА_1 видано паспорт громадянина СРСР зразка 1974 року, який у подальшому ним також втрачено. У Вінницькій установі виконання покарань (№l) в особовій справі ОСОБА_1 наявний дублікат свідоцтва про народження, в якому в графі «місце народження» зазначено: держава - Україна, область - Луганська область, район - Краснодонський район, місто, селище (село) - відомості відсутні. У зв`язку з тим, що в свідоцтві про народження ОСОБА_1 відсутні відомості про населений пункт, в якому він народився, йому відмовлено у прийнятті документів для отримання ним паспорту громадянина України. Відділ Державної реєстрації актів цивільного стану у м. Вінниці своїм листом від 04.07.2023 повідомив ОСОБА_1 , що доповнення графи «місце народження» у актовому записі проводиться з урахуванням даних паспорта особи, відносно якої складено запис. Так як паперовий носій актового запису про народження ОСОБА_1 знаходиться на тимчасово окупованій території України, внесення змін до актового запису (а саме доповнення відомостей про місце народження) можливе лише після його попереднього поновлення та при наявності паспорта громадянина України заявника. Вказане стало підставою звернення до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту його народження у селище Талове Краснодонського району Луганської області ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки документи на підтвердження даного факту, а саме - паперовий носій актового запису про його народження ,знаходиться на тимчасово окупованій території. Просив суд встановити факт, що він ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народився в селищі Таловому Краснодоського району Луганської області.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить зазначене рішення суду скасувати через неправильну оцінку судом доказів і невірно встановлені обставини, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, а у справі ухвалити нове рішення про задоволення його заяви. Вказує, що суд не врахував те , що він вимушений звернутися до суду із встановленням цього факту , оскільки документи на підтвердження місця його народження знаходяться на тимчасово окупованій території , а у інший спосіб отримати свідоцтво про своє народження він не має можливості.

Заслухавши доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, ухвалу суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про народження (виданого повторно) серії НОМЕР_1 від 27.05.2021 місцем народження ОСОБА_1 вказано Луганська область, Краснодонський район. У графі «місто, селище (село)» - дані відсутні.

Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області відділення №3 у м.Вінниці листом №0512-1664/0512.1-22 від 14.10.2022 відмовило ОСОБА_1 у прийнятті документів для оформлення паспорта громадянина України через невідповідність документів, а саме у зв`язку із відсутністю відомостей у свідоцтві про народження у графі «місто, селище (село)». Також роз`яснено доцільність звернення до органів ДРАЦС.

У листі відділу ДРАЦС у м. Вінниці №997-28.28-24 від 04.07.2023 вказано ,що, оскільки, паперовий носій актового запису про народження знаходиться на тимчасово окупованій території України, внесення змін до актового запису можливе лише після його попереднього поновлення та при наявності паспорта громадянина України заявника.

Згідно листа ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області №М-7959-23/8010.14/3303-23 від 14.09.2023 за даними картотек виявлено заяву про видачу паспорта громадянина СРСР зразка 1974 року на ім`я ОСОБА_3 (рос.мова), ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 03.04.1987 відділом внутрішніх справ Луцького міськвиконкому Волинської області. ЦМУ ДМС у м. Києві, відповідно до цього листа, надіслав завірену належним чином копію заяви ОСОБА_3 про видачу паспорта на адресу перебування заявника.

Вказану заяву ОСОБА_3 про видачу паспорта заявник не додав до позовної заяви. Позивач в судовому засіданні не заявив клопотання про витребування зазначеної заяви із поясненням неможливості надати її самостійно.

Листом Вінницького міського відділу ДРАЦС №523-21.21-35 від 02.03.2020 представнику заявника повідомлено, що, відповідно до Державного реєстру, виявлено актовий запис про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складеного 29.10.1956 Таловською селищною радою м. Краснодона Луганської області №138. Роз`яснено, що для отримання свідоцтва (витягу) про народження потрібно звернутись особисто ОСОБА_1 до відділу ДРАЦС за місцем проживання.

Однак ОСОБА_1 надав суду копію свідоцтва про народження (виданого повторно), серії НОМЕР_1 від 27.05.2021, де місцем народження ОСОБА_1 вказано Луганська область, Краснодонський район, у графі «місто, селище (село)» - дані відсутні.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд виходив із того, що заявником ОСОБА_1 не надано жодного документу на підтвердження того, що місцем його народження є селище Талове Краснодонського району Луганської області. Також на підтвердження вказаного факту заявник не заявляв клопотання про витребування судом доказів, із поясненням неможливості надати їх самостійно.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені заяви.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував те , що він вимушений звернутися до суду із встановленням цього факту , оскільки документи на підтвердження місця його народження знаходяться на тимчасово окупованій території, а у інший спосіб отримати свідоцтво про своє народження він не має можливості, не заслуговують на увагу , виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У пунктах 1, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" зазначено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Частинами 1, 2 ст. 318 ЦПК України передбачено, що у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою, причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

За змістом ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом першої інстанції правильно встановлено та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_1 не надано жодного документу на підтвердження того, що місцем його народження є селище Талове Краснодонського району Луганської області. Також на підтвердження вказаного факту ,заявник не заявляв клопотання про витребування судом доказів, із поясненням неможливості надати їх самостійно.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а в основному зводяться до невірного тлумачення норм матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

Колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих доводів, що спростовували б висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до п. п. "в" п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий С. Г. Копаничук

судді: Л. О. Голота

В. П. Рибчинський