Справа № 305/2428/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

07 жовтня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.

за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Губко Владислав Валентинович, на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 18 грудня 2023 року, ухвалене суддею Марусяк М.О. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Рахівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Рахівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання батьківства

встановив:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Рахівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Рахівському районі Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання батьківства.

Позов мотивує тим, що позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , з 25 липня 1998 року, який рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 09.10.2006 між ними розірвано (Справа №2-679/2006). У шлюбі народилося двоє дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В кінці 2007 року, ОСОБА_1 з ОСОБА_2 відновили фактичні шлюбні відносини, без реєстрації шлюбу. Фактично вони продовжували проживати однією сім`єю, як і до розірвання шлюбу: проживали у тому самому будинку, вели спільне господарство, побут, виховували дітей, взаємно допомагали і підтримували один одного. В цей час від фактичних шлюбних відносин у них народилася дитина: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Оскільки, на той час, батьки не перебували у шлюбі між собою, дитину було зареєстровано на підставі ч.1 ст.135 СК України, у свідоцтві про народження батьком дитини ОСОБА_5 вказано відповідача ОСОБА_2 . ОСОБА_1 з ОСОБА_2 підтримували фактичні шлюбні відносини до листопада 2021 року, коли вони остаточно розійшлися і відповідач почав проживати в іншому місці.

Про той факт, що дитину було зареєстровано на підставі ч.1 ст.135 СК України позивачка не знала, так як реєстрацію дитини проводив відповідач і її про це не повідомив. Вона увесь час вважала, що відповідач вказаний батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , так само як і батьком інших дітей. Про цей факт позивачка дізналася лише у червні 2023 року, під час оформлення дитині, ОСОБА_5 , паспорта громадянина України для виїзду за кордон.

З метою врегулювати ситуацію, що склалася, позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханням добровільно, в позасудовому порядку, подати заяву про реєстрацію його, як батька до органу державної реєстрації актів цивільного стану у встановленому порядку. Однак, відповідач тривалий час ігнорував ці прохання, а зрештою відмовився це робити. Однак, не дивлячись на неодноразові прохання позивачки, відповідач відмовляється вільно, в позасудовому порядку, подавати заяву про реєстрацію його, як батька, до органу державної реєстрації актів цивільного етапу, через що позивачка змушена звертатися суду з позовом про визнання батьківства. У зв`язку з цим, іншого способу встановлення батьківства відповідача щодо дитини, ніж пред`явлення даного позову про визнання батьківства не існує. Разом з тим, факт біологічного батьківства ОСОБА_2 стосовно дитини ОСОБА_5 ніколи не ставився під сумнів відповідачем, навпаки, він завжди визнавав її своєю донькою.

Відповідач увесь час від народження дитини ставився до ОСОБА_5 , як до власної доньки, він займався її вихованням та утриманням нарівні з іншими дітьми, вони спілкувалися, проводили час разом, він ніколи не робив різниці між нею та іншими дітьми. ОСОБА_5 та відповідач називали і називають один одного як батько та донька. Дитина, ОСОБА_5 з часу свого народження проживала разом з позивачкою і відповідачем.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 18 грудня 2023 року було відмовлено у задоволенні позову.

Суд мотивував своє рішення тим, що оскільки сторони не мають заперечень щодо батьківства ОСОБА_2 , а ще такий у судовому засіданні визнав, що він є батьком ОСОБА_5 , тому спір щодо батьківства відсутній. Батьки можуть звернутися до органу РАЦСУ самостійно із відповідною заявою. Той факт, що позивачка постійно перебуває за кордоном не перешкоджає подати заяву засобами зв`язку чи за допомогою представника.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити скаргу.

Вважає, що суд першої інстанції прийшов до необґрунтованих висновків з мотивів неправильного застосування норм матеріального та процесуального права, неповноти встановлення обставин, які мають значення для справи, необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки та неправильного визначення правовідносин.

В своїх доводах посилається на те, що судом неправомірно було винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження, оскільки в підготовчому судовому засіданні ОСОБА_2 позов визнав повністю. Однак суд посилався на той факт, що відсутня експертиза, тобто недостатньо доказів походження дитини. Однак, висновки експертизи не можуть оцінюватися окремо, а тільки в сукупності і не є самі по собі достатніми та допустимими доказами.

Вказує, що справжньо причиною не подання спільної заяви до органів РАЦСУ є саме ухилення відповідача від подачі такої, а не перебування позивачки за кордоном.

Тому, таке судове рішення не має ніяких правових підстав, порушує права не тільки сторін у справі, але і дитини.

У дане судове засідання з`явились: представник позивача - адвокат Губко В.В. та представник відповідача - адвокат Поштак Ю.С.

Адвокат Губко В.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Щодо розгляду справи у відсутності своєї довірительки не заперечив, оскільки така про судове засідання знає.

Адвокат Поштак Ю.С., яка діє в інтересах ОСОБА_2 , просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін. Повідомила, що її довіритель про розгляд справи знає та не заперечує щодо розгляду у його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 повідомлений шляхом надіслання йому судової повістки поштовими засобами зв`язку про що свідчить рекомендоване повідомлення з відміткою про вручення від 26.05.2025.

Враховуючи зазначене та керуючись нормою ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів дійшла до думки, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З приписів ст. 76, ст. 77, ч.ч. 1, 2, ст.ст. 78, 79, 80, ст. 81 ч.ч. 1, 4 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Рахівського районного суду від 09.10.2006 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Це підтверджено також свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 . У шлюбі в них народилося дві доньки: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 ) та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 ).

В кінці 2007 року, ОСОБА_1 з ОСОБА_2 відновили фактичні шлюбні відносини, без реєстрації шлюбу. Фактично вони продовжували проживати однією сім`єю, як і до розірвання шлюбу: проживали у тому самому будинку, вели спільне господарство, побут, виховували дітей, взаємно допомагали і підтримували один одного. В цей час від фактичних шлюбних відносин у них народилася дитина: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 , де батьком дитини вказано ОСОБА_2 .

Також відповідно до Витягу з Державного реєстру актів ЦС громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька від 30.09.2023 батьком ОСОБА_5 вказаний ОСОБА_2 .

Начальником відділу ЦНАП Рахівської міської ради 10.10.2023 надано витяг №1057 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб. Так, за адресою: АДРЕСА_1 проживають: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Актом обстеження від 17.10.2023 проведеного депутатом Рахівської міської ради встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 після розірвання шлюбу від 2007 року до 2021 року фактично проживали разом та мали фактичні шлюбні відносини. ОСОБА_2 до всіх дітей ставиться одинаково, діти називають його батьком, а він їх визнає своїми дітьми.

20.06.2017 було подано заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до органів прикордонного та митного контролю в якій просили дозволити виїзд ОСОБА_5 за кордон.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно зі статтею 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Ніяких моральних та правових обмежень будь-які діти не знають. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державними органами реєстрації актів цивільного стану в установленому законом порядку.

Стаття 128 СК України визначає визнання батьківства за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Згідно ч. 2 ст. 128 СК України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 128 СК України позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. Спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою одним із батьків.

У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц зазначено, що СК України будь-яких особливостей предмету доказування у даній категорії справ не визначає. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

Викладеним вище обставинам відповідають правовідносини, які ґрунтуються на положенні ст. 128 СК України, де зазначено, що підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Відповідно до ст. 134 Сімейного кодексу України, на підставі заяв осіб, зазначених у ст. 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.

Згідно підпункту 2.13.1 пункту 2.13 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 12 січня 2011 року № 96/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.

Відповідно до пункту 20 Глави 1 «Державна реєстрація народження фізичної особи та її походження» Розділу III «Державна реєстрація окремих актів цивільного стану» Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року №52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 24.12.2010 № 3307/5), при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану.

Отже, згідно вищенаведених норм чинного законодавства, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про визнання батьківства.

У своїх доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що в матеріалах справи достатньо доказів для задоволення позову, експертиза, про відсутність якої зазначав суд, не є обов`язковою, оскільки оцінюється у сукупності з іншими доказами.

Доказами батьківства конкретного чоловіка можуть бути різноманітні документи (листи, заяви за місцем роботи про надання матеріальної допомоги тощо), усні заяви та поведінка відповідача під час вагітності матері та після народження дитини (турбота про матір, вітання з новонародженим, обрання імені дитині та інше). Усе це може прямо чи опосередковано свідчити про те, що батьком дитини є саме позивач. Крім цього, на сьогодні існує багато видів різноманітних експертиз, які дозволяють встановити батьківство з великою мірою точності. Такими є, наприклад, генетична дактилоскопія (по ДНК, де міститься генетичний код, індивідуальний для кожної особи, при цьому ДНК дитини завжди поєднує ознаки ДНК матері та батька), експертиза по амніотичній рідині (води при вагітності).

Так, в матеріалах справи на підтвердження батьківства ОСОБА_2 надано акт обстеження від 17.102.2023 складений депутатом Рахівської міської ради, в якому зазначено, що ОСОБА_5 народилася від фактичних шлюбних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 20.06.2017 про дозвіл на виїзд ОСОБА_5 за кордон, привітання у газеті «Зоря Рахівщини» та спільні сімейні фото.

Однак, як правильно зазначено судом першої інстанції у сторін спору фактично відсутній спір про право, оскільки відповідач визнає позовні вимоги.

Крім цього, додані до матеріалів докази не можуть свідчити про те, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_5 , оскільки відсутня ДНК експертиза, зокрема, але не виключено, генетична дактилоскопія, яка може підтвердити факт батьківства ОСОБА_2 .

Серед інших доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не було враховано того, що відповідач ОСОБА_2 визнає позов та не заперечує щодо задоволення позовних вимог, а тому відмова суду першої інстанції у задоволенні позову є неправомірною.

Проте, визнання позову не означає автоматичне задоволення позову, з огляду на наступне.

Частиною шостою статті 263 ЦПК України передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто, повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні, оскільки факт батьківства не доведено належними та допустимими доказами.

У справі «Йевремович проти Сербії» ЄСПЛ зазначив, що відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

В даному випадку, не можна однозначно стверджувати, що ОСОБА_2 є батьком дитини, оскільки матеріали справи не містять достатніх беззаперечних доказів батьківства ОСОБА_2 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Крім того, батьки можуть звернутися до органів ДРАЦСУ щодо подання заяви про визнання батьківства, що також зазначалось судом першої інстанції. Не зважаючи на факт перебування позивачки за межами України, така може звернутися до консульської установи чи подати відповідну заяву поштовими засобами зв`язку.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не спростовують мотивів та висновків суду першої інстанції, не доводять обставини на які посилається позивачка.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін.

Враховуючи вищезазначене та керуючись статтями 12, 81, 374, 375, 382-384 ЦПК України апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Губко Владислав Валентинович, залишити без задоволення.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 18 грудня 2023 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: