ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 жовтня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 738/2987/24

Головуючий у першій інстанції Савченко О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1537/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Мамонової О.Є.,

суддів Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Герасименко Ю.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Менська міська рада Корюківського району Чернігівської області,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 09 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Менської міської ради Корюківського району Чернігівської області про визнання права власності за набувальною давністю,-

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Менської міської ради Корюківського району Чернігівської області в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на будинок із надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона разом з сім`єю із 1995 року відкрито та безперервно володіє і користується будинком по АДРЕСА_1 . Її чоловік ОСОБА_2 зареєстрований у даному будинку з 2000 року, а вона - з 2003 року.

Зазначала, що право власності на вказаний будинок ні за ким не зареєстровано. Вона та її чоловік є пенсіонерами, іншого житла не мають, з 1995 року проживають у спірному будинку, добросовісно, відкрито, безперервно користуються ним, проводять у ньому ремонти, сплачують комунальні платежі, займаються його доглядом та утриманням.

Указувала, що у даний будинок їх поселила ОСОБА_3 (померла у 1998 році), яка говорила, що раніше у ньому проживали її батьки і цей будинок в подальшому буде оформлено за ними. Рідний брат ОСОБА_3 ОСОБА_4 проживав у Таджикистані, де і помер.

Наголошувала, що вона не знала, хто дійсні власники будинку до жовтня 2024 року, дізналася під час замовлення технічного паспорту на будинок. Відповідно до договору дарування від 10.09.1987 спірний будинок був подарований ОСОБА_5 своїм дітям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які на даний час померли.

Посилаючись на те, що вона добросовісно, безтитульно заволоділа нерухомим майном, власник якого невідомий і продовжує відкрито, безперервно володіти будинком, поводячись як власник, починаючи з 1995 року, тобто більше десяти років, уважала, що набула право власності на це майно за набувальною давністю на підставі ч. 1 ст. 344 ЦК України.

Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 09.07.2025 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Менської міської ради Корюківського району Чернігівської області про визнання права власності за набувальною давністю відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, за яким позовну заяву задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування усіх фактичних обставин справи, недослідження та ненадання належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачка добросовісно з 1995 року заволоділа спірним будинком, власників якого фактично немає, і продовжує відкрито та безперервно ним володіти більше тридцяти років, ніяких незаконних дій щодо заволодіння будинком вона не вчиняла.

Звертала увагу суду на те, що за весь час із 1995 року ніхто із родичів померлих ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до них не звертався щодо виселення із будинку, вони взагалі про них нічого не знають та ніколи не бачили.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що з 1995 року позивачка була обізнана про те, що власниками будинку, який є предметом спору та на який позивачка просить визнати право власності за набувальною давність, були ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а тому не можна вважати володіння позивачем спірним нерухомим майном добросовісним.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд.

Судом у справі встановлено, що договором дарування від 10.09.1987 ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_4 та ОСОБА_3 прийняли у дар цілий жилий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_2 (а.с. 44-46).

Відповідно до Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 80-81).

ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала в житловому будинку за адресою АДРЕСА_3 і була знята з реєстрації в зв`язку зі смертю, що підтверджується довідкою Малодівицької селищної ради від 05.12.2024 №1730 (а.с. 50).

Згідно з відповіддю Державного нотаріального архіву Чернігівської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 11.06.2025 №1426/01-11 спадкова справа до майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , Менською державною нотаріальною конторою не заводилася (а.с. 113).

Як вбачається з інформаційної довідки щодо об`єкту нерухомого майна, виданої ТОВ «Трудовий колектив Чернігівського обласного бюро технічної інвентаризації» 01.11.2023 за №383, згідно архівних даних матеріалів інвентаризаційної справи право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 станом на 31.12.2012 КП «Чернігівське МБТІ» ЧОР зареєстровано за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 по 1/2 частці за кожним на підставі договору дарування від 10.09.1987 за №148, посвідченого секретарем Макошинської селищної ради. Адреса змінилась з АДРЕСА_4 на підставі рішення (двадцять третьої сесії восьмого скликання) Менської міської ради від 26.09.2022 за №318 (а.с. 43).

У спірному будинку зареєстровані ОСОБА_2 з 10.03.2000, ОСОБА_1 з 21.01.2003, що підтверджується довідками Менської міської ради від 11.11.2024 №18-15/08-74, від 11.11.2024 №18-15/08-75, від 12.11.2024 №17-13/10414 та витягом з реєстру територіальної громади від 19.12.2024 №2024/015112920 (а.с. 16, 17, 19, 20).

09.09.2008 між ОСОБА_6 та ВАТ з газопостачання та газифікації «Чернігівгаз» укладено типовий договір №250323 про надання населенню послуг з газопостачання за адресою АДРЕСА_5 (а.с.102-103).

16.09.2009 на замовлення ОСОБА_1 . ВАТ з газопостачання та газифікації «Чернігівгаз» виготовлено абонентну книжку (а.с. 106-107).

Згідно витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва 28.10.2024 проведено інвентаризацію житлового будинку садибного типу за адресою АДРЕСА_1 за замовленням ОСОБА_1 (а.с. 27-31).

28.10.2024 ТОВ «Трудовий колектив Чернігівського обласного Бюро технічної інвентаризації» на замовлення ОСОБА_1 виготовлено технічний паспорт на житловий будинок садибного типу за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 21-26).

09.11.2024 ТОВ «Трудовий колектив Чернігівського обласного Бюро технічної інвентаризації» за замовленням ОСОБА_1 виготовлено звіт про оцінку майна: житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 32-33).

У матеріалах справи наявні копії листів, надісланих ОСОБА_4 на адресу ОСОБА_1 , з приводу користування спірним будинком (а.с. 98-101, 104).

Частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 79, 80 ЦПК України).

Згідно приписів статтей 12, частин 1, 5-7 статті 81, частини 1 статті 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, таких як: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

У постанові від 21 лютого 2024 року у справі №756/6953/2017 Верховний Суд зазначив, що давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

У справі, яка переглядається, суд встановив обізнаність позивача про власників спірного житлового будинку та про те, що вона користується будинком, який не є нічийним, а належав ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Так, ОСОБА_6 зазначала, що у спірний будинок їх поселила ОСОБА_3 , яка говорила, що раніше у ньому проживали її батьки і цей будинок в подальшому буде оформлено за ними. Окрім того надала суду, переписку з рідним братом ОСОБА_3 ОСОБА_4 , з якої також слідує, що вона знала про те, що він власник будинку, в якому вона проживає.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведення ОСОБА_1 усіх обставин передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.

Колегія суддів наголошує, що давність та відкритість користування майном не може бути підставою для задоволення позову. Таким чином, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що позивачка та її сім`я протягом 30 років відкрито та безперервно користуються будинком по АДРЕСА_1 , проводять у ньому ремонти, сплачують комунальні платежі, займаються його доглядом та утриманням.

Так, судова практика у спорах про визнання права власності на майно за набувальною давністю є усталеною.

Зокрема у постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі №214/3083/18 вказано, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

У постанові Верховного Суду від 13 квітня 2022 року у справі №740/3305/20 зазначено, що сам по собі факт користування позивачем будинком та проведення ремонтних робіт у ньому не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд також у своїй постанові від 28 липня 2025 року у справі №127/30505/21.

Не є слушними доводи позивача про те, що вона та її чоловік зареєстровані у даному будинку, адже реєстрація місця проживання не надає прав власності на це житло, а лише право проживати в ньому.

Підсумовуючи вищевикладене, апеляційний суд наголошує, що сам по собі факт користування позивачкою спірною квартирою не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю та не свідчить про добросовісність володіння майном.

За таких обставин, суд першої інстанції, належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачкою не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, оскільки позивачка не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи та дав їм належну правову оцінку, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення районного суду - без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 09 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 жовтня 2025 року.

Головуюча О.Є. Мамонова

Судді: О.І. Онищенко

Н.В. Шитченко