Провадження № 2/161/334/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2025 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої судді Філюк Т.М.

за участю секретаря судових засідань Романюк М.М.

представника позивача Волощука О.Ф.

представника відповідача Стецюка О.О.

представника третьої особи Шульгана Ф.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Луцької міської ради про визнання права власності на квартиру, -

ВСТАНОВИВ:

17 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Луцької міської ради про визнання права власності на квартиру.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 1996 року зі згоди ОСОБА_2 проживає з сім`єю в квартирі АДРЕСА_1 . Будь-яких договорів оренди чи інших договорів з ОСОБА_2 не укладала. При житті ОСОБА_2 весь час говорила, що належна їй квартира після її смерті буде належати позивачу. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.Після смерті ОСОБА_2 позивач фактично заволоділа її квартирою, продовжуючи проживати в ній і сплачуючи комунальні послуги. За весь час проживання вже декілька разів за свої кошти проводила косметичні ремонти. В подальшому, неодноразово виникали претензії зі сторони керівництва ЖКПІ-2 з приводу незаконного проживання в квартирі, так як квартира знаходилась на території обслуговування ЖКП-2.

В 2000 році з місць позбавлення волі звільнився син покійної ОСОБА_2 - ОСОБА_3 . Після звільнення він проживав в квартирі разом з позивачем, жодним чином не заперечуючи щодо спільного проживання. ОСОБА_1 продовжувала утримувати квартиру за власні кошти оскільки ОСОБА_3 ніколи не мав своїх коштів. ОСОБА_3 мав намір приватизувати квартиру, навіть видавав доручення від свого імені на позивача, але передчасно помер не вчинивши ніяких дій.

Крім того, рішенням Луцького міського суду від 06 червня 2001 року, яке залишено в силі відповідно до ухвали судової колегії в цивільних справах Волинського обласного суду від 02 липня 2001 року у задоволенні позовних вимог ЖКП-2 про примусове виселення ОСОБА_1 та членів її сім`ї без надання іншого жилого приміщення відмовлено.Постановляючи рішення суди констатували, що сім`я позивачки вселились в квартиру АДРЕСА_1 з дозволу членів сім`ї квартиронаймача, обставин самовільного вселення судом не встановлено. В подальшому, після набрання законної сили судового рішення керівництво ЖКГ-2 перестало пред`являти до ОСОБА_1 претензії з приводу проживання в цій квартирі.

На даний час, але починаючи з 1997 року, проживає в квартирі АДРЕСА_1 з дочкою ОСОБА_4 та її чотирма дітьми.За весь час проживання в квартирі сплачувала комунальні послуги від імені квартиронаймача покійної ОСОБА_2 , на яку і відкритий особовий рахунок. Беручи до уваги що проживає в квартирі тривалий час, добросовісно надає показники лічильників постачальникам такі постачальники комунальних послуг як КП «Луцькводоканал» та ВАТ «Волиньобленерго», з якими укладено відповідні договори. Крім того, від її імені з «Воля-Кабель» укладено договір про надання послуг «ТБ+інтернет».

Вважає, що сім`я позивача починаючи з 1997 року та після смерті ОСОБА_2 яка померла у 1997 році та її сина ОСОБА_3 , який помер у 2002 році, відкрито володіла та користувалась квартирою АДРЕСА_1 , жодним чином не приховуючи такого факту. Вона, та дочка ОСОБА_5 , яка проживає у цій квартирі разом зі своїми дітьми не мають іншого житла, окрім цієї квартири, в якій проживають.

З огляду на те, що позивач ОСОБА_1 проживає, володіє та користується квартирою добросовісно та безперервно як нерухомим майном, доглядає за квартирою та утримує її, сплачуючи всі необхідні комунальні платежі, на даний час право власності на дану квартиру ніхто не заявив, у зв`язку з чим вважає, що вона добросовісно заволоділа спірним майном та більше десяти років відкрито володіє ним, а тому претендує на визнання права власності на це майно.

Просить визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Ухвалою від 19 грудня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

20 січня 2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якорму вказує на безпідставність позовних вимог та просить в задоволенні позову відмовити.

Ухвалою від 31 березня 2025 року залучено до участі в справ в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог, Виконавчий комітет Луцької міської ради як орган опіки та піклування.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив заявлені позовні вимоги. Просив в задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи в судовому засіданні покладався на розсуд суду.

Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що до задоволення не підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 разом із сім`єю, а саме донькою ОСОБА_4 та внуками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , фактично проживають у квартирі АДРЕСА_1 . Факт їх проживання за вказаною адресою, підтверджено матеріалами справи.

Зареєстроване місце проживання позивача членів її сім`ї є відмінним від фактичного місця проживання, що підтверджено відповідними доказами.

Відповідно до інформації Департаменту житлово-комунального господарства від 20.01.2025 квартира АДРЕСА_1 перебуває в комунальній власності Луцької міської територіальної громади.

Право на зайняття вказаної квартири було надано в 1981 році на підставі ордера № 755 ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_6 ( копія свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 ).

Відповідно до інформації про осіб, які зареєстрували своє місце проживання в житлі, в квартирі АДРЕСА_1 , станом на 16.01.2025 року зареєстрованою значиться ОСОБА_8 .

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном -протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, таких як: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для правомірного володіння майном.

Отже, йдеться про добросовісне, безтитульне заволодіння майном особою, яка у подальшому може претендувати на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може набути право власності на нього, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Подібних висновків дійшла Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

Позивач, щодо наявності усіх вищевказаних умов щодо набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю, обґрунтовує також показаннями свідків та іншими письмовими доказами.

Допитана у судовому засідання в якості свідка ОСОБА_4 - донька позивачки, вказувала, що вона з дитинства ( приблизно з 12 років) безперервно проживає в квартирі АДРЕСА_1 , куди вселилась разом з своїми батьками.

Свідок ОСОБА_6 внук позивачки, також будучи допитаним в судовому засіданні вказував, що все своє життя проживає за адресою АДРЕСА_2 .

Допитана в якості свідка ОСОБА_9 сусідка позивачки, також ствердила, що позивач та її сім`я тривалий час проживають в квартирі АДРЕСА_1 .

Крім того, відповідно до ухвали судової колегії в цивільних справах Волинського обласного суду від 02 липня 20001 року, встановлено, що ОСОБА_1 та члени її сім`ї вселились та проживають в квартирі АДРЕСА_1 як тимчасові жильці членів сім`ї квартиронаймача.

Також відповідно до наданих доказів, договір про постачання електроенергії в квартиру АДРЕСА_3 та договір надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, а також про надання послуг «ТБ+інтернет» укладено з ОСОБА_1 .

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи наведене вище, аналізуючи докази як окремо кожен так і в сукупності, суд прийшов до переконання про те, що подані документи та показання свідків підтверджують користування сім`єю позивача майном, яке перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Луцька. Водночас на підтвердження законних підстав такого користування жодних належних доказів суду не надано.

Таким чином, користування спірним майном здійснюється позивачем та членами її сім`ї без волевиявлення власника, не ґрунтується на законі, не є добросовісним та не є підставою для виникнення у них права власності цим майном за набувальною давністю.

Відтак, наведені позивачем дані самі по собі не є підставою для виникнення у них права власності за набувальною давністю.

Доводи позовної заяви про те, що ОСОБА_1 та її сім`я фактично більше десяти років добросовісно, відкрито та безперервно володіють спірним майном, сплачують за комунальні послуги, роблять в квартирі поточний ремонт, а тому є всі підстави для визнання за нею права власності на вказане майно за набувальною давністю, є безпідставними, оскільки сам по собі факт користування позивачем спірною квартирою не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю та не свідчить про добросовісність володіння майном.

З врахуванням наведеного, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Луцької міської ради про визнання права власності на квартиру.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 89, 263, 265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Луцької міської ради про визнання права власності на квартиру відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справизазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Дата складання повного тексту рішення 08 жовтня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Т.М.Філюк