Номер провадження: 22-ц/813/2934/25
Головуючий у першій інстанції Плавич І. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

30 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь 5 278 доларів США з оплатою в гривнях по курсу НБУ на день платежу за договором займу від 23.06.2018.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 23 червня 2018 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким вона отримала від ОСОБА_1 позику у сумі 13 000 грн, еквівалент 500 доларів США строком на 6 місяців. Поручителем ОСОБА_2 по зазначеному договору позики є ОСОБА_5 ..

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2019 року по справі №521/19762/18 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 41 600 грн станом на 05 серпня 2018 року.

Однак, станом на 21 листопада 2023 року кошти не сплачені. У зв`язку із чим, позивач просить стягнути з відповідачів за період з 05.08.2018 по 23.12.2018 відсотки за користування коштами в розмірі 25 880 грн, за період з 23.12.2018 по 23.09.2023 відсотки за користування коштами в розмірі 148 200 грн, пеню в розмірі 17 940 грн, а всього 192 020 грн.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2024 року в задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Не погодившись із вищезазначеним заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2024 року та передати справу на розгляд до суду першої інстанції

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не доведено жодними доказами наявність у відповідача заборгованості за договором позики від 23.06.2018. Оскільки, позивачем надано копію рішення Малиновського суду від 17.04.2019 по справі №521/19762/18.

Посилання суду першої інстанції на висновки Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (пункт 54) та від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 (пункт 6.19) суперечать правовій позиції Верховного Суду у постанові по справі №5017/1987/2012, що надано суду першої інстанції у поясненнях від 14 лютого 2024 року.

Також зазначено, що наявність судового рішення не припиняє строк нарахування процентів за статтею 625 ЦК України. Так, у постанові від 04.06.2019 у справі №916/190/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що навіть за наявності судового рішення про розстрочку (або відстрочку виконання рішення), грошове зобов`язання боржника не припиняється. Суд першої інстанції не звернув уваги, що у позові відсотки та пеня стягувалась за період з 05.08.2018 по 23.12.2018, по період строку кредитування 6 місяців за договором.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а також відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно статтей 626, 628, 638 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. За частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі №902/417/18 (пункт 8.35).

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 (пункт 8.22)).

При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (пункт 54) та від 04.02.2020 у справі №912/1120/16 (пункт 6.19).

Судом першої інстанції встановлено, що 23 червня 2018 року між ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким вона отримала від позивача позику у сумі 13 000 гривень, еквівалент 500 доларів США строком на 6 місяців.

Поручителем ОСОБА_2 по зазначеному договору позики є ОСОБА_5 ..

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2019 року по справі №521/19762/18, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 23.06.2018 з урахуванням відсотків та штрафних санкцій у загальному розмірі 41 600 гривень. Стягнути у рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на користь держави суму неоплаченого судового збору у розмірі 768,40 гривень.

В позові ОСОБА_1 просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь 5 278 доларів США з оплатою в гривнях по курсу НБУ на день платежу за договором займу від 23.06.2018, що є сумою відсотків і пеня.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вказав, що позивачем на підтвердження заявлених вимог надані лише проведені розрахунки та копію договору позики.

Однак, в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано до суду жодного належного, допустимого достовірного та достатнього доказу на підтвердження наявності у відповідачів заборгованості за договором позики від 23.06.2018, як і актуальних доказів про наявність цієї суми заборгованості у період станом на час проведення заявлених до стягнення нарахувань.

Так, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження доводів позивача про те, що зазначена позивачем сума заборгованості відповідача за договором позики, на яку проведені нарахування, є стягнутою чи не стягнутою.

Матеріали справи не містять і доказів, що у період проведений позивачем нарахувань, відповідачем не сплачено відповідної заборгованості, приймаючи відсутність належних актуальних даних про наявність у відповідача заборгованості за договором позики у зазначеному розмірі.

Позивачем не надано доказів на підтвердження наявності та/або відсутності виконавчих проваджень відносно боржника, як і наслідків та вчинених дій в рамках таких виконавчих провадженнях.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки суд перевіривши доводи позивача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ним не доведено жодними доказами наявність у відповідача заборгованості за договором позики від 23.06.2018, так як ним надано копію рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17.04.2019 по справі №521/19762/18.

Колегія суддів не приймає зазначає до уваги та зазначає наступне.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 на підтвердження свої позовних вимог надав лише копію договору позики від 23.06.2018, який укладений між ним та відповідачкою ОСОБА_2 , за яким вона отримала від позивача позику у сумі 13 000 гривень, еквівалент 500 доларів США строком на 6 місяців (а.с. 2).

Також надано копію заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2019 року по справі №521/19762/18, яким позов стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 23.06.2018 з урахуванням відсотків та штрафних санкцій у загальному розмірі 41 600 гривень (а.с. 4).

В позовній заяві та в апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує, що заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 квітня 2019 року по справі №521/19762/18, відповідачами, на день звернення ним з позовом, не виконане, сума боргу із відсотками за договором позики від 23.06.2018, йому не повернута, при цьому жодних доказів, які можуть це підтвердити, позивачем не надано.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження доводів позивача про те, що зазначена позивачем сума заборгованості відповідача за договором позики, на яку проведені нарахування, є стягнутою чи не стягнутою. Позивачем не надано доказів на підтвердження наявності та/або відсутності виконавчих проваджень відносно боржника, як і наслідків та вчинених дій в рамках таких виконавчих провадженнях.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого та висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди позивача із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 30 вересня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда