Справа № 638/5165/25
Провадження № 2/638/3950/25
25 вересня 2025 року м. Харків
Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:
Головуючого судді Шишкіна О.В.,
за участю секретаря Лозової А.О.,
позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Ізюмської міської ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком, -
У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просить визначити місце проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ним батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 26.11.1999 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 , місце реєстрації міський відділ реєстрації актів громадянського стану м. Ізюма Харківської області, актовий запис №398. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 23.09.2020 року шлюб з відповідачем було розірвано (справа 623/2967/20). Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають неповнолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу залишилась проживати з матірю. Відповідач звернулась до суду та отримала судовий наказ Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22.08.2018 року по справі №623/2088/18 про стягнення аліментів на її користь на утримання дитини у розмірі частки заробітку платника аліментів, починаючи з 11.07.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Державною виконавчою службою було відкрите виконавче провадження №2833967 щодо стягнення аліментів з позивача.
Також позивачем зазначено, що з 04.06.2024 року донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає з ним та перебуває на його повному утриманні.
11.10.2024 року у звязку з тим, що донька перебуває на його повному утриманні, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про припинення стягнення аліментів на утримання доньки.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.02.2025 року по справі №638/18940/24 позовна заява ОСОБА_1 була задоволена, припинено стягнення аліментів на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у звязку з перебуванням її на його повному утриманні.

Відповідач ОСОБА_2 участі у вихованні, утриманні доньки не приймає, мешкає окремо від доньки, має нову сімю.

Його донька ОСОБА_4 висловила своє бажання мешкати разом з ним у м. Харкові, пішла 04.06.2024 року від своєї матері та її нового чоловіка, мати дитини передала її речі.

Позивач ОСОБА_1 є фізичною особою підприємцем, має стабільних дохід.

Позивачем зазначено, що визначення місця проживання дитини з ним йому необхідне для належного здійснення батьківських прав та виконання обовязків щодо її виховання і розвитку. Це йому дозволить безперешкодно організовувати консультації з психологом, оформлювати участь дитини у шкільних поїздках та заходах без обовязкової згоди матері, забезпечувати доступ до медичних послуг, включаючи планові огляди та лікування, а також вирішувати інші питання, повязані з навчанням, додатковою освітою та дозвіллям. Крім того, це дасть йому можливість самостійно представляти інтереси дитини у державних органах, навчальних та медичних установах, що є необхідним для її нормального розвитку та соціальної адаптації.

Визначення місця проживання доньки з позивачем також необхідно для оформлення та укладання договору оренди житла, отримання грошової допомоги, де необхідною умовою є проживання та утримання дитини однім із батьків. Це забезпечить дитині стабільні та належні умови проживання.

Ухвалою суду від 31.03.2025 року було відкрито провадження по справі.

Ухвалою суду від 05.06.2025 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, ухвалити заочне рішення.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчать матеріали справи, причину неявки до суду не повідомила, відзиву на позовну заяву та заяви про розгляд справи за її відсутності не надала, поважності неявки не убачається, у зв`язку з чим, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Згідно з ч. 2 ст. 43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права.

Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Представник третьої особи: Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Ізюмської міської ради також у судове засідання не з`явився, 03 червня 2025 року надав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі. При винесені рішення по справі покладається на розсуд суду.

Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, допитавши позивача та свідків, дійшов наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободщодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

З наданих доказів суд вбачає наступне.

26.11.1999 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 , місце реєстрації міський відділ реєстрації актів громадянського стану м. Ізюма Харківської області, актовий запис №398.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 23.09.2020 року шлюб між сторонами розірвано (справа 623/2967/20).

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають неповнолітню доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу залишилась проживати з матірю.

Відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду та отримала судовий наказ Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22.08.2018 року по справі №623/2088/18 про стягнення аліментів на її користь на утримання дитини у розмірі частки заробітку платнику аліментів, починаючи з 11.07.2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Державною виконавчою службою було відкрите виконавче провадження №2833967 щодо стягнення аліментів з позивача.

З 04.06.2024 року донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає з позивачем ОСОБА_1

11.10.2024 року у звязку з тим, що донька ОСОБА_4 перебуває на його повному утриманні, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про припинення стягнення аліментів на утримання доньки.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.02.2025 року по справі №638/18940/24 позовна заява ОСОБА_1 була задоволена, припинено стягнення аліментів на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у звязку з перебуванням її на його повному утриманні.

Ст. 51 Конституції України кожному з подружжя гарантовані рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Нормами ч 1, ч. 2 ст. 161 цього Кодексу передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей (ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 171 СК України передбачено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у ст. 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Враховуючи, що через свій вік, сім років та сім місяців, який не дозволяє дітям висловити свою думку, суд вирішує даний спір без урахування думки дітей.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (рішення від 08 січня 2009 року у справі "Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії" та рішення від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України").

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, психологічний стан тощо. Найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17).

Зібрані докази свідчать про те, що обидва батьки піклуються про дітей, турбуються про стан їхнього здоров`я, беруть участь у духовному та фізичному розвиткові.

За приписами ч. 4, ч. 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад. Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, сільських, селищних рад об`єднаних територіальних громад.

Допитана у судовому засіданні неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у присутності клінічного психолога відділення реабілітації та паліативної допомоги Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня №5» Харківської міської ради Біляєва С.І., пояснила, що після розірвання шлюбу батьків, вона залишилась проживати з матір`ю ОСОБА_2 у Ізюмському району Харківської області. З ними став мешкати новий чоловік мати. Вона не мала можливості офлайн відвудувати школу, додаткові заняття з вивчення іноземної мови, танців. Також вона частно бачила, що новий чоловік мати обіймав останню. Їй це не подобалося, вона засмучувалася та не бажала це приймати. 04 червня 2024 року вона поїхала до батька у м. Харків, де і залишилась мешкати. Мати привезла їй її речі, намагалася забрати до дому, але вона не погодилась та прохала батька дозволити жити з ним. Зараз вона відвідує школу, додаткові заняття з англійського, гурток танців. З матірю вона зараз не спілкується. Висловила суду стійке бажання залишитись мешкати разом з батьком.

Факт проживання неповнолітної ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з червня 2024 року разом з батьком ОСОБА_1 підтвердили у судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Питання щодо визначення місця проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 було розглянуто на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області.

Ізюмська міська рада Харківської області надала висновок щодо доцільності визначення місця проживання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 від 03.06.2025 року №1506.

Комісією встановлено, що після розірвання шлюбу між батьками малолітня дитина ОСОБА_4 залишилася проживати з матір`ю ОСОБА_2 . З червня 2024 року дитина стала жити в родині батька ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 пояснив, що донька проживає разом з ним. Він займається її розвитком, лікуванням, вихованням. Дитина навчається в КЗ «Харківська гімназія №88 Харківської міської ради» в офлайн режимі, вона охоплена позашкільною освітою, відвідує гурток танців та додаткові заняття з анлійської мови. Між матір`ю та дитиною відносини не склалися. ОСОБА_2 пояснила, що вона не заперечує щодо проживання дитини з батьком. Мати не може забезпечити повноцінне навчання та розвиток дитини, у зв`язку з відсутністю в м. Ізюмі Харківської області навчальних закладів, які працюють в офлайн режимі. З дитиною відносини напружені. Донька не бажає спілкуватись, а батько зі свого боку не може вплинути на ситуацію.

Відповідно до акту обстеження умов проживання за місцем реєстрації батька від 16.12.2024 року, складеного працівниками служби у справах дітей Ізюмської міської ради, для виховання та розвитку дитини створені належні умови. Окрема кімната з усіма необхідними меблями. Санітарно-гігієнічні умови задоволені. Потреби дитини задовольняються.

Оскільки малолітня ОСОБА_3 фактично мешкає разом з батьком, він займається її вихованням, а мати не оспорює цей факт, то комісія вважає, що недоцільно розглядати питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, у зв`язку з відсутністю спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага й, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) у справі «М.С. проти України» стверджується, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

20 листопада 1959 року була прийнята Декларація прав дитини резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН.

Декларація визнається універсальним і ефективним механізмом та інструментом захисту прав дитини в світовому масштабі і діє з дати прийняття Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей.

Втім, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) вказано, що: «У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України).

У контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, суд враховує, що хоча формально ОСОБА_2 може претендувати на визначення місця проживання дитини разом з нею, однак для забезпечення якнайкращого забезпечення інтересів дівчини, яке полягає у створенні належних умов для фізичного та духовного розвитку, забезпечення безпеки, навчання та дозвілля, суд вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 , що поза розумним сумнівом відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Одночасно суд роз`яснює ОСОБА_2 , що вона не позбавлена можливості звернутися до суду із позовом про зміну місця проживання дитини у разі зміни умов та обставин проживання дитини з батьком, а також наявності підстав вважати, що проживання дитини з матір`ю відповідатиме її найкращим інтересам.

Окрім того суд наголошує, що статтею 157 Сімейного кодексу України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визначення місця проживання дитини з батьком.

Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Керуючись ст. 51 Конституції України, ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. ст. 19, 141, 161 СК України, ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", ст. ст. 4, 10, 11, 60, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Ізюмської міської ради про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком задовольнити.

Визначити місце проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянином України, РНОКПП НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянки України, РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України, РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Роз`яснити сторонам у справі, що згідно з вимогами ч. 1 ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Тобто суб`єктом подання заяви про перегляд заочного рішення є виключно відповідач, а не інші особи, які беруть участь у справі. Повторне заочне рішення сторони можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивачем апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О.В. Шишкін