справа № 208/139/25
провадження № 2/208/1971/25
02 жовтня 2025 р. м. Кам`янське
Заводський районний суд міста Кам`янського у складі:
головуючого судді Гречаної В.Г.,
за участі секретаря судового засідання Агеєвої В.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кам`янське в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 208/139/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі,
06 січня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 , - адвокат Трун О.В., через систему «Електронний суд» подала матеріали позовної заяви до ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» «про стягнення заборгованості по заробітній платі».
Згідно позовних вимог просить:
- Стягнути з Державного підприємства «Вугільної компанії «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 01.01.2020 по 06.10.2024 року, у розмірі 175269,04 грн. (сто сімдесят дві тисячі двісті шістдесят дев`ять гривень 04 копійки).
Представник позивача ОСОБА_1 , - адвокат Трун О.В., разом із позовною заявою подано до суду клопотання про витребування доказів, за яким просить:
-витребувати у Державного підприємства «Вугільної компанії «Краснолиманська» відомості про розмір заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 (в тому числі розмір компенсації за дні невикористаної відпустки).
В обґрунтування позову зазначає, що в період з 01.01.2020 по 06.10.2024 року позивач працював у ДП ВУГІЛЬНА КОМПАНІЯ „КРА?СНО?ЛИ?МАН?СЬКА".
06.10.2024 року позивач був звільнений за ст. 38 КЗпП України. Однак, з моменту звільнення до подачі даної позовної заяви, з позивачем не проведений розрахунок по заборгованості з заробітній плати.
Відповідач не надав відповіді на адвокатський запит про розмір заборгованості з заробітної плати позивача.
Як вбачається з довідки про заробітну плату, за період з 01.01.2020 по 06.10.2024 року, відповідачем нараховано заробітну плату у розмірі 1222358,23 грн. (після утримання обов`язкових платежів та зборів). Водночас, як вбачається з виписки по рахунку позивача, на яку він отримував заробітну плату, за період з 01.01.2020 по 06.10.2024 ДП ВУГІЛЬНА КОМПАНІЯ „КРА?СНО?ЛИ?МАН?СЬКА" перерахувало заробітну плату у розмірі 1154677,14 грн.
Крім того, у позивача наявні дні не використаної відпустки, у кількості 100 днів,. Відповідно до п. 7 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Отже, розмір компенсації невикористаної відпустки складає (392696/ 365 х 100) = 107587,95 грн.
Відповідачем проігноровано запит представника позивача, про надання відомостей про розмір заборгованості по заробітній платі.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.01.2025 року, цивільну справу №208/139/25 передано до провадження судді Гречаній В.Г.
Ухвалою суду від 08.01.2025 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання, витребувано від ДП «ВК «Краснолиманська» відомості про розмір заборгованості по заробітній платі та розмір заборгованості компенсації за дні невикористаної відпустки ОСОБА_1 .
Представник позивача в позовній заяві просить судове засідання проводити за відсутності представника позивача та позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач, представник Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», в судове засідання не з`явився, про місце, день та час розгляду справи неодноразово повідомлявся шляхом направлення судових повісток на електронну пошту та розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, що в розумінні ч. 12 ст. 128 ЦПК України, є належним повідомленням про розгляд справи, причини своєї неявки суду не повідомив. Правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
Заяв та клопотань про проведення розгляду справи за його відсутності не подавав.
Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 174, ч. 8 ст. 178 ЦПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.280,281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК
Розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Згідно до трудової книжки серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 з 08.05.2007 року прийнятий на роботу до ДП «ВК «Краснолиманськ». 06.10.2024 року звільнений за власним бажанням відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України.
30.10.2024 року на адресу ДП «ВК «Краснолиманська» було відправлено адвокатський запит щодо надання відомостей про розмір заборгованості з заробітної плати та розмір середнього заробітка на час звільнення.
Долучено виписку по картці/рахунку НОМЕР_2 за період з 01.01.2020 року по 09.12.2024 року із відображенням надходження заробітної плати на рахунок ОСОБА_1 .
Також долучено довідку з Пенсійного фонду України щодо нарахованої заробітної плати за період з 2020 року по 2024 рік, включно.
З`ясувавши обставини у справі, дослідивши докази в їх сукупності, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 2 КЗпП працівники мають право, зокрема, на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Частиною першоюстатті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першоюстатті 94 КЗпП Українивстановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Частиною третьоюстатті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятійстатті 97 КЗпПУкраїни.
Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Одночасно звертає на себе увагу той факт, що заробітна плата виплачується лише за виконану працівником роботу, а якщо працівник такої роботи не виконував, то заробітна плата йому не виплачується, за винятком виплат, передбачених законодавством (зокрема, у випадку простою).
Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі об`єднаної палатиКасаційного цивільного суду у постанові від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.10.2022 у справі № 905/857/19.
Згідно із частиною першоюстатті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу.
Відповідно достатті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установленастаттею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).
Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).
Надана позивачем довідка УПФУ відображає дані про суми заробітної плати, з якої сплачується єдиний соціальний внесок та інформацію про страховий стаж.
Єдиний внесок нараховується на суми, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум.
Отже, із суми доходу, зазначеної в індивідуальних відомостях відраховуються ПДФО та військовий збір.
Розраховуючи вказану суму заборгованості по виплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, суд виходить з офіційних даних про заробітну плату ОСОБА_1 , які містяться у довідці форми ОК-5 від 03.01.2025 р. та сукупно за січень -грудень 2020 р. становить 191384,17 грн., за січень-грудень 2021 р. -278065,76 грн., за січень-грудень 2022 р.- 377940,40 грн., січень-грудень 2023 р. - 369312,39 ргн., січень-червень 2024 р. - 202599,22 грн.
Згідно виписки по банковому рахунку позивач отримав заробітну плату за 2020 рік в сумі 191384,17 грн.
Оскільки нараховано у 2020 р.- 191384,17 грн. (без сплати ВЗ та ПДФО), з урахуванням сплати ВЗ та ПДФО ця сума становить 154064,26 грн.
З виписки по рахунку ОСОБА_1 встановлено, що у рахунок заробітної плати на рахунок у сукупності надійшло 120789,72 грн.
Оскільки нараховано у 2021 р.- 278065,76 грн. (без сплати ВЗ та ПДФО), з урахуванням сплати ВЗ та ПДФО ця сума становить 223842,93 грн.
З виписки по рахунку ОСОБА_1 встановлено, що у рахунок заробітної плати на рахунок у сукупності надійшло 210309,72 грн.
Оскільки нараховано у 2022 р.- 377940,40 грн. (без сплати ВЗ та ПДФО), з урахуванням сплати ВЗ та ПДФО ця сума становить 304242,02 грн.
З виписки по рахунку ОСОБА_1 встановлено, що у рахунок заробітної плати на рахунок у сукупності надійшло 304045,79 грн.
Різниця у заробітній платі становить 196,23 грн. (304242,02 грн. - 304045,79 грн.)
Оскільки нараховано у 2023 р.- 369312,39 грн. (без сплати ВЗ та ПДФО), з урахуванням сплати ВЗ та ПДФО ця сума становить 297296,47 грн.
З виписки по рахунку ОСОБА_1 встановлено, що у рахунок заробітної плати на рахунок у сукупності надійшло 302072,98 грн.
Різниця у заробітній платі становить -4776,51 грн. (297296,47 грн. - 302072,98 грн.).
Оскільки нараховано у 2023 р.- 369312,39 грн. (без сплати ВЗ та ПДФО), з урахуванням сплати ВЗ та ПДФО ця сума становить 297296,47 грн.
З виписки по рахунку ОСОБА_1 встановлено, що у рахунок заробітної плати на рахунок у сукупності надійшло 302072,98 грн.
Різниця у заробітній платі становить -4776,51 грн. (297296,47 грн. - 302072,98 грн.).
Оскільки нараховано у 2024 р.- 202599,22 грн. (без сплати ВЗ та ПДФО), з урахуванням сплати ВЗ та ПДФО ця сума становить 163092,37 грн.
З виписки по рахунку ОСОБА_1 встановлено, що у рахунок заробітної плати на рахунок у сукупності надійшло 153936,70 грн.
Різниця у заробітній платі становить 9155,67 грн. (163092,37 грн. - 153936,70 грн.).
Інших доказів щодо нарахування заробітної плати матеріали справи не містять.
Відповідач ДП «ВК «Краснолиманське», не надало довідку про розмір заборгованості на день звільнення позивача, розмір вихідної допомоги, розмір компенсаційних виплат при звільненні, розмір середньоденної заробітної плати.
Згідно до матеріалів справи ухвала суду від 08.01.2025 року про витребування доказів направлялась на електронну пошту відповідача 08.01.2025 року, 08.04.2025 року, 05.05.2025 року, 15.07.2025 року, проте ухвалу не виконано.
Виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.
Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість).
Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин, втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати. Відповідно до висновку Верховного Суду, який викладено у постанові від 28.03.2018 року у справі № 243/5469/17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.
Також позивачем у позові зазначено, що невикористана ним відпустка складає 100 дня, що у грошовому еквіваленті дорівнює 107 587,95 грн.
Частина 1 статті 83 КЗпП України зазначає, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Згідно ст.4 ЗУ «Про відпустки» установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що відповідно до вимог статті 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається, виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.
Пункт 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. №100 (надалі - Порядок) передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Відповідно до вимог ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Отже, аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України "Про оплату праці", так і відповідно до умов Колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Конституційний Суд у рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах.
Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути відповідним наявним обставинам.
Оскільки сума заборгованості по заробітній платі в сумі 166712,48грн. визначена після утримання податків і обов`язкових платежів, суд вважає за необхідним зазначити про це в резолютивній частині рішення.
Отже, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 158971,09 грн.
Оскільки позивач звернувся до суду через підсистему «Електронний суд» і подав документи в електронній формі, при стягненні судових витрат у справі, які відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають покладенню на відповідача, та відповідно до ч. 3ст. 4 Закону України «Про судовий збір» застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. Тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1271,77 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 7, 10, 12, 13, 76-81, 133, 141, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 274, 280-282, 354 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі - задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивачем заочне рішення суду може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Відповідачем заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Відомості про сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Суддя В.Г.Гречана