ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4759/25 Справа № 201/8556/24 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Никифоряка Л.П., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Окорський Віталій Васильович, на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2025 року в цивільній справі номер 201/8556/24 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 07 травня 2010 року. Рішенням Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська від 17 червня 2021 року шлюб між сторонами розірвано. За період перебування у шлюбі сторонами було придбано, 17 травня 2019 року, Opel Vektra седан 2002 року випуску, кузов НОМЕР_1 , який за взаємною згодою подружжя було зареєстровано на ім`я позивачки.

З відповіді Територіального сервісного центру МВС №1242 вбачається, що вищевказаний автомобіль було перереєстровано з ОСОБА_2 на іншого власника за договором СГ №4589/21/010500 від 24.10.2021 року. Від її імені та в її інтересах діяв ОСОБА_1 за нотаріально засвідченою довіреністю НРН №430297 від 17.10.2021 року.

Згідно з п. 4.1 договору вартість транспортного засобу, що є предметом договору, складає 42350,00 грн.

Таким чином, після припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу позивачкою видано на ім`я відповідача доручення з метою продажу автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя, та поділу між ними у рівних частках грошових коштів з його продажу. Відповідач здійснив продаж автомобіля, але не повідомив її про дану обставину, жодних коштів з його продажу не передав, доказів про зворотне не існує.

На даний час відповідач не бажає вирішити питання щодо повернення позивачці грошових коштів, а саме вартості частини автомобіля у розмірі 21175,00 грн, які він привласнив після продажу автомобіля, що є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду.

Позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь в порядку поділу спільного майна подружжя грошові кошти у розмірі 21175,00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 21175,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати - судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Окорський В.В., подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2025 року у справі №201/8556/24 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, стягнути з відповідача всі судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Доводами апеляційної скарги наведено, що в оскаржуване рішення суду прийнято з порушеннями норм матеріального та процесуального права, при його винесенні не досліджено всі обставини справи, що в свою чергу свідчить про неправомірність винесеного рішення.

Не було враховано законності дій відповідача при продажу автомобіля на підставі нотаріально засвідченої довіреності.

Суд проігнорував строк звернення позивачки, оскільки продаж автомобіля був вчинений ще у 2021 році, а позивачка вирішила звернутися з цими позовними вимогами тільки зараз, майже через 3 роки з моменту відчуження автомобіля, хоча була обізнана про факт продажу і окрім того отримала за це кошти.

17.10.2021 року позивачка самостійно видала довіреність на відповідача для здійснення продажу автомобіля, відповідно до якої відповідач мав право користуватися та розпоряджатися транспортним засобом, зокрема укладати договори купівлі-продажу в її інтересах та за її розпорядженням. Укладений договір купівлі-продажу (СГ №4589/21/010500 від 24.10.2021 року) є законним та відповідає нормам чинного законодавства України.

Позивачка не довела факту порушення її прав, в тому числі не отримання нею коштів, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 є необґрунтованими, не підтвердженими належними доказами та такими, що не підлягали задоволенню.

Від ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Опара Г.В., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивачка просила апеляційну скаргу відхилити, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2025 року залишити без змін, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на оплату адвокатських послуг в апеляційній інстанції у розмірі 5000,00 грн.

Відповідно до частин 1 та 4 статті 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі. До відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Проте, до відзиву ОСОБА_2 не додано доказів надсилання (надання) копій відзиву іншим учасникам справи, тому апеляційний суд не приймає до уваги такий відзив.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 07 травня 2010 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 9).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 червня 2021 року, яке набрало законної сили 18 липня 2021 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 10).

З відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області від 02 березня 2024 року №31/29-1242-25аз вбачається, що згідно з Єдиним державним реєстром транспортних засобів за ОСОБА_2 протягом періоду з травня 2010 року по кінець 2022 року було зареєстровано декілька транспортних засобів, зокрема автомобіль Opel Vektra седан 2002 року випуску, кузов НОМЕР_1 , дата реєстрації 17 травня 2019 року (а.с. 13-13зв).

17 жовтня 2021 року ОСОБА_2 посвідчила у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ужви Т.М. довіреність на ім`я ОСОБА_1 , номер у реєстрі нотаріальних дій 961, серія НРН № 430297, строк дії довіреності до 17 жовтня 2024 року, якою уповноважила відповідача користуватися та розпоряджатися (продати, обміняти, передати в оренду, позичку з правом укладення відповідних договорів) належний їй автомобіль марки Opel Vektra, тип загальний легковий седан, 2002 року випуску, кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , колір-синій, дата реєстрації 17 травня 2019 року, належний їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого 17 травня 2019 року ТСЦ 1242 (а.с. 11-12).

Як вбачається з повідомлення ФОП ОСОБА_3 автомобіль Opel Vektra седан 2002 року випуску, кузов НОМЕР_1 , було перереєстровано з ОСОБА_2 на іншого власника (фізичну особу) за договором купівлі-продажу СГ №4589/21/010500 від 24.10.2021 року. Згідно з п. 4 договору вартість транспортного засобу складає 42350,00 грн (а.с. 14-14зв).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає нормам закону та обставинам справи.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями статей 69 та 70 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України суб`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з положеннями ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні(покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з ч. 1 ст. 237, ч. 3 ст. 238 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно зі ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Згідно з п. 1, 2 ч. 1 ст. 1006 ЦК України повірений зобов1язаний: повідомити довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1006 ЦК України повірений зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Відповідно до висновку Верховного Суду, висловленого в постанові від 10 січня 2019 року у справі №320/4274/16-ц: у разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно. При цьому для довірителя не потрібно пред`являти вимогу про передачу одержаного у зв`язку з виконанням доручення, оскільки пункт 3 частини першої статті 1006 ЦК України є виключенням, що допускається частиною другою статті 530 ЦК України.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 07 травня 2010 року було зареєстровано шлюб між сторонами, який 18 липня 2021 року розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

З відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області від 02 березня 2024 року №31/29-1242-25аз вбачається, що згідно з Єдиним державним реєстром транспортних засобів за ОСОБА_2 протягом періоду з травня 2010 року по кінець 2022 року було зареєстровано декілька транспортних засобів, зокрема автомобіль Opel Vektra седан 2002 року випуску, кузов НОМЕР_1 , дата реєстрації 17 травня 2019 року.

Отже, вказаний вище автомобіль перебував у спільній сумісній власності подружжя, що також не заперечувалось сторонами у справі.

17 жовтня 2021 року ОСОБА_2 посвідчила у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ужви Т.М. довіреність на ім`я ОСОБА_1 , номер у реєстрі нотаріальних дій 961, серія НРН № 430297, строк дії довіреності до 17 жовтня 2024 року, якою уповноважила відповідача користуватися та розпоряджатися (продати, обміняти, передати в оренду, позичку з правом укладення відповідних договорів) належний їй автомобіль марки Opel Vektra, тип загальний легковий седан, 2002 року випуску, кузов НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , колір-синій, дата реєстрації 17 травня 2019 року, належний їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого 17

травня 2019 року ТСЦ 1242.

Як вбачається з повідомлення ФОП ОСОБА_3 автомобіль Opel Vektra седан 2002 року випуску, кузов НОМЕР_1 , було перереєстровано з ОСОБА_2 на іншого власника (фізичну особу) за договором купівлі-продажу СГ №4589/21/010500 від 24.10.2021 року. Згідно з п. 4 договору вартість транспортного засобу складає 42350,00 грн.

Таким чином, судом першої інстанції було вірно встановлено, що отримання ОСОБА_1 грошових коштів від продажу спірного автомобіля обумовило виникнення у нього передбаченого пунктом 3 частини першої статті 1006 ЦК України обов`язку передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження виконання ним вказаного обов`язку перед позивачкою.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про обґрунтованість позовних вимог, оскільки відповідачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідна частина коштів отриманих від купівлі продажу автомобіля, який був об`єктом сумісної власності подружжя, були передані позивачці.

Розглядаючи довід апеляційної скарги про пропуск позивачкою строків позовної давності, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що договір СГ №4589/21/010500 купівлі-продажу автомобіля Opel Vektra седан 2002 року випуску, кузов НОМЕР_1 , укладено 24.10.2021 року. Строк позовної давності має скінчитися 24.10.2024 року.

Позов подано 22.07.2024 року, тобто в межах строків позовної давності, отже зазначений довід апеляційної скарги є необґрунтованим.

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Окорський Віталій Васильович, залишити без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: