печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі: головуючого - судді Остапчук Т.В., при секретарі судового засідання - Погребняк В.Д., за участю: позивача: ОСОБА_1 , представники відповідачів: не з`явилися, розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку позовного спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Черкаського апеляційного суду, Державної казначейської служби України, судді Черкаського апеляційного суду Новіков Олег Миколайович про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на мою користь відшкодування моральної шкоди, завданої Черкаським апеляційним судом (судді Новіков О.М., Гончар Н.І., Фетісова Т.Л.) у розмірі 500 000 грн. В обгрунтування позову зазначає, що суддями Черкаського апеляційного суду постійно порушуються мої права як сторони по справі, права моєї доньки на гідне утримання від батька, яка внаслідок постійної брехні ОСОБА_3 і його не бажання нести відповідальність і так зростає без батька, так і виходячи зі змісту постанов Черкаського апеляційного суду ОСОБА_3 ще й не повинен утримувати свою дитину. Жодного разу в жодній справі ОСОБА_3, в інтересах якого ухвалюються всі рішення колегією суддів Черкаського апеляційного суду Новіковим О.М., Фетісовою Т.Л., Гончар Н.І., не було надано доказів поважності причин, які об`єктивно позбавляли останнього оскаржити судового рішення вчасно, проте вищевказаними суддями і так строк йому постійно поновлюється, а рішення скасовуються на підставі вигаданих самими суддями обставинами та грубо порушено конституційні права, їй було завдано моральної шкоди, що стало підставою звернення до суду із указаним позовом. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 27 вересня 2024 року прийнято до провадження та відкрито провадження у справі за правилами позовного спрощеного провадження без виклику сторін. 14.10.2024 року на адресу суду через додаток «Електронний суд» позивачем подано заяву, в які просила здійснювати розгляд справи за правилами позовного загального провадження. 17.10.2024 року, судом отриманої 18.10.2024, предстанвиком відповідача - Черкаським апеляційним судом подано письмовий відзив на позовну заяву, в якій зазначено відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 21.01.2025 року ухвало Печерського районного суду міста Києва було задоволено клопотання позивача та здійнено перехід з позовного спрощеного провадження (без виклику сторін) на позовне спрощене провадження з викликом. 21.01.2025 року ухвалою Печерського районного суду міста Києва було задоволенно клопотання позивача та залучено до участі в розгляді справи співвідповідача - суддю Черкаського апеляційного суду Новікова О.М. 13.05.2025 року на елетронну адресу суду надійшло клопотання співвідповідача - Новікова О.М про закриття провадження у справі, оскільки оскарження дій суду щодо здійснення правосуддя шляхом подачі позову до іншого суду є правопорушенням принципу незалежності суду та суддів та засобом впливу на них. Позивач в судове засідання не з`явився; про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, не однаразово позивачем ініціювалися клопотання про відкладення, що в свою чергу призводить до затягування розгляду справи, необхідно зазначити, що відповідно до стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції, тому суд приходить до висновку, про розгляд справи у відсутність позивача. Представник відповідача - Черкаського апеляційного суду у судове засідання не з`явився; надав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову заперечує в повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві. Представник Державної казначейської служби України, належним чином повідомлений, причини неяки суду не відомі. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до частини другої статті 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини та приходить до наступного висновку. За частиною другою статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна особа повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перші, друга, третя та четверта статті 12 ЦПК України). За частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За загальним правилом статтею 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з частиною другою статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків то інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Судом встановлено, що у провадженні Черкаського апеляційного суду перебувало декілька справ, в основному за апеляційними скаргами ОСОБА_3 , який є батьком моєї дитини та стійко не бажає сплачувати аліменти. ОСОБА_3 вдається до різних маніпуляцій, отримував безпідставні довідки у військових частинах, у військових госпіталях, які за змістом суперечать один одному. Міністерством оборони України та Міністерство охорони здоровя України проводилися та проводяться перевірки за фактом видачі ОСОБА_3 довідок, які ним отримувалися лише для того, щоб поновлювати строки апеляційного оскарження та звертатися до суду з апеляційними скаргами. Щоразу, коли справи за апеляційними скаргами потрапляють на розгляд суддів Черкаського апеляційного суду, а саме Новікова О.М. , Гончар Н.І. та Фетісової Т.Л. відбується грубе порушення моїх прав та прав нашої малолітньої дитини. Судді безпідставно щоразу поновлюють ОСОБА_3 строк на апеляційне оскарження, при цьому порушують принцип правової визначеності, тим самим порушуючи мої права, тому що я вимушена знову, брати участь в судових розглядах, збирати докази, які все-рівно суддями Новіковим О.М., Гончар Н.І. та Фетісовою Т.Л. не досліджуються. Вказані судді взагалі ніяк не обгрунтовують та не мотивують свої рішення. Навіть в судових засіданнях ОСОБА_3 замість надання пояснень щодо апеляційної скарги (справа № 701/1129/23) вчиняє відносно мене протиправні дії, принижуючи мене та навіть відкрито погрожуючи фізичною розправою, проте зауваження йому головуючий суддя Новіков О.М не робить ОСОБА_3 . Суддями Новіковим О.М. , Гончар Н.І. та Фетісовою Т.Л. вчиняються дії щодо морального знищення мене як особистості. Щоразу перебуваючи в судових засіданнях за головування когось із вищевказаних суддів я вимушена переносити сильні душевні переживання та страждання від їх незаконних, необгрунтованих рішень, від принижень мене, від відкритих висловлювань про те, що якщо ОСОБА_3 не сприймає нашу доньку і не бажає їй сплачувати аліменти, то йому можна це не робити. Як вказував суддя Новіков О.М. в судовому засіданні у справі № 701/385/23, що він вважає правильним, що нашій доньці достатньо 5000 грн. аліментів, а іншим двом дітям ОСОБА_3 - 90000 грн., оскільки так хоче ОСОБА_3. Внаслідок беззаконня та неодноразових ситуацій, коли судом ігноруються всі норми ЦПК, СК, ЦК України, здійснюється вигадування власних обставин, перекручування фактів і все з метою - задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_3. Крім того, в мене повністю втратилось відчуття довіри до суду, в справедливість та закон. У відповідності до частини першої статті 3 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною РадоюУкраїни. Приписами частини першої статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин,крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право, яке має існувати на час звернення досуду, а, по-друге, субєктний склад такого спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією тазаконами України. Відповідно до статті 27 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до повноважень апеляційного суду входить: 1) здійснення правосуддя у порядку, встановленому процесуальним законом; 2) аналіз судової статистики, вивчення та узагальнення судової практики,інформування про результати узагальнення судової практики відповіднихмісцевих судів, Верховний Суд; 3) надання місцевим судам методичної допомоги в застосуваннізаконодавства; 4) здійснення інших повноважень, визначених законом. Відповідно до статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» учасники спраи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках накасаційне оскарження судового рішення. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно із частиною першою статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Нормами частини пятої статті 1176 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), якi вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінальногоправопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що обов`язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. А у випадку відшкодування моральної шкоди на підставі статті 1173 ЦК України, незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена. Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно роз`яснень, наданих у пунктах 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції (254к/96-ВР ) судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. Така шкода за наявності необхідних підстав може бути відшкодована на підставі ст. 440-1 ЦК ( 1540-06) чи іншого законодавства. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Сам по собі факт порушення права, за відсутності доведеної наявності вищезазначених втрат немайнового характеру, не є підставою для відшкодування моральної шкоди, а її наявність відповідно до загальних засад змагальності цивільного процесу підлягає доведенню особою, яка порушує питання про її відшкодування. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Згідно статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Таким чином, головною підставою відшкодування моральної шкоди, відповідно до норм цивільного законодавства, у даному випадку, є наявність причинного зв`язку між незаконними діями суддів та ушкодженням здоров`я позивача, причому суд повинен визнати дії органу такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, а позивач зобов`язаний довести, що ушкодження здоров`я сталися саме внаслідок таких дій, підтвердив це відповідними доказами. Ніяких доказів, які б це підтверджували, позивач не надав. Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Так, позивач звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, посилається на те, що їй було завдано моральну шкоду у розмірі 500 000, 00 грн, при розгляді, однак на підтвердження зазначеного, не надано суду ніяких доказів, а вказане твердження ґрунтується лише на показах та припущеннях позивача. Також вимога позивача про відшкодування моральної шкоди у такому розмірі не обґрунтована, суду не надано доказів, що підтверджують такі обставини. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою статті 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17. Разом з тим, в порушення наведених норм позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачами заподіяно їй будь-яку шкоду та не довела наявність такої шкоди, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів та вину останнього в її заподіянні. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку із його необґрунтованістю та безпідставністю. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати несе позивач відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та керуючись статтею 6, 19, 56 Конституції України, статтями 23, 1167, 1173, 1174 Цивільного кодексу України, статтями 2, 4, 12, 13, 15, 76-82, 89, 95, 141, 174, 258-259, 263-265, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Черкаського апеляційного суду, Державної казначейської служби України, судді Черкаського апеляційного суду Новіков Олег Миколайович про відшкодування моральної шкоди - відмовити. Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

позивач: ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 відповідач:Черкаський апеляційний суд: 18001, м. Черкаси, вул. Верхня Горова, 29 відповідач:Державна казначейська служба України:01601, м.київ, вул. Бастіонна, 6 відповідач: суддя Черкаського апеляційного суду Новіков Олег Миколайович: 18001, м. Черкаси, вул. Верхня Горова, 29

Суддя Т.В.Остапчук