ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6947/25 Справа № 203/2718/25 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.

за участю секретаря судового засідання Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «ОТП Банк» на ухвалу Центрального районного суду міста Дніпра від 05 травня 2025 року у справі за скаргою акціонерного товариства «ОТП Банк» на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова Олександра Миколайовича, заінтересована особа ОСОБА_1 , -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2025 року скаржник звернувся до суду із скаргою на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова Олександра Миколайовича, заінтересована особа ОСОБА_1 .

Заявлені вимоги обґрунтовано тим, що від 22.08.2022 у провадженні приватного виконавця перебуває зведене виконавче провадження №72597499 з виконання виконавчих листів Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.02.2022 про стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, забезпеченим іпотекою. Предметом іпотеки є нерухоме майно комерційного призначення. Стягувач звернувся до приватного виконавця з клопотанням про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте останній безпідставно відмовив у його задоволенні, пославшись на приписи пункту 52 розділу IV «Прикінцеві положення» Закону України від 05.06.2003 №898-VІ «Про іпотеку» (далі Закон №898-IV). На думку стягувача, оскільки кредитний договір, забезпечений іпотекою, не має характер споживчого, приватний виконавець зобов`язаний звернути на предмет іпотеки стягнення .

Враховуючи зазначене, АТ ОТП Банк просив суд визнати бездіяльність приватного виконавця Сивокоза О.М. протиправною. Зобов`язати приватного виконавця Сивокоза О.М. вчинити виконавчі дії щодо звернення стягнення на предмет іпотеки нежитлове приміщення комерційного призначення, описане 06.03.2024 року у межах зведеного виконавчого провадження №72597646, шляхом його реалізації відповідно до ЗУ Про виконавче провадження.

Ухвалою Центрального районного суду міста Дніпра від 05 травня 2025 року скаргу акціонерного товариства «ОТП Банк» на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова Олександра Миколайовича, заінтересована особа ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі АТ «ОТП Банк» просить ухвалу суду скасувати, скаргу задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин у справі, неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08.09.2020 Кіровським районним судом м. Дніпропетровська у цивільній справі №203/4703/17 було ухвалене рішення про стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» заборгованості за кредитним договором від 01.06.2006 №СМ-300/1706/2006 у сумі 104 007,29 доларів США, а також компенсації судових витрат у сумі 40 406,83 грн.

18 лютого 2022 року за вказаним рішенням було видано виконавчі листи.

22 серпня 2023 року приватним виконавцем на підставі виданих виконавчих листів були ухвалені постанови про відкриття виконавчих проваджень, у подальшому об`єднаних у зведене виконавче провадження №72597499 (а.с.а.с. 6, 7).

31 березня 2025 року стягувач звернувся до приватного виконавця з клопотанням про звернення стягнення на належне боржникові іпотечне майно (з передачею на реалізацію через ДП «СЕТАМ»), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.а.с. 10 22).

9 квітня 2025 року приватний виконавець своїм листом від 08.04.2025 №3963 відмовив стягувачеві у задоволенні заявленого клопотання, пославшись на приписи пункту 52 розділу IV «Прикінцеві положення» Закону №898-VІ (а.с.а.с. 23, 24).

Залишаючи скаргу АТ «ОТП Банк» без задоволення, суд першої інстанції дійшов висновку, що кредит, за яким проводилось стягнення у ВП72597499 є споживчим, у зв`язку з чим, приватний виконавець правомірно відмовив стягувачеві у задоволенні заявленого клопотання, пославшись на приписи пункту 52 розділу IV «Прикінцеві положення» Закону №898-VІ.

Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду .

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, зокрема, гласності та відкритості виконавчого провадження, розумності строків виконавчого провадження (пункти 6, 7 частини першої статті 2 цього Закону).

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

У статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

За змістом частини 1 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах (частина 2 статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з частиною п`ятою статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 зазначено, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

17 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX, яким розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнено пунктом 5-2 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону».

Положення абзацу першого цього пункту не поширюються на нерухоме майно (нерухомість), оформлене в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за договорами, укладеними після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», або за договорами, до яких після дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» за погодженням сторін вносилися зміни в частині продовження строків виконання зобов`язань та/або зменшення розміру процентів, штрафних санкцій.

У пункті 5 наказу Міністерства юстиції України від 10 червня 2022 року № 2343/5 «Деякі питання примусової реалізації арештованого майна у виконавчому провадженні в період воєнного стану», зокрема встановлено, що поновлення електронних аукціонів з реалізації предмета іпотеки відбувається з урахуванням вимог Закону України «Про іпотеку».

У період дії воєнного стану та в тридцятиденний строк з дати його припинення або скасування електронні аукціони з реалізації нерухомого майна, що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, не проводяться (крім випадків, визначених абзацом другим пункту 5-2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку»).

Оформлення результатів електронних аукціонів (аукціонів за фіксованою ціною), розрахунок за придбане на електронних аукціонах майно та складання актів про проведені електронні аукціони (аукціони за фіксованою ціною) у виконавчих провадженнях з примусового виконання виконавчих написів нотаріусів, щодо електронних аукціонів (аукціонів за фіксованою ціною), які проводились до набрання чинності Законом України від 27 липня 2022 року № 2455-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо діяльності приватних виконавців та примусового виконання судових рішень, рішень інших органів (посадових осіб) у період дії воєнного стану», здійснюються в порядку, визначеному законодавством.

У статті 41 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Стаття 47 цього Закону врегульовує питання оформлення результатів електронного аукціону з реалізації предмета іпотеки.

Дія зазначених норм була зупинена Законом від 15 березня 2022 року № 2120-IX у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах.

Відповідно до пунктів 10, 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» споживче кредитування - правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Аналізуючи вказані норми закону слід дійти висновку, що у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» споживчим кредитом є кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві - фізичній особі, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, для придбання продукції - будь-яких виробів (товарів), робіт чи послуг, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі №755/11648/15 ц, проаналізувавши зміст пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», дійшла висновку, що якщо договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням ним обов`язків як найманим працівником, такий договір є споживчим. Верховний Суд ураховує, що за правилами частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у зазначеній вище редакції) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

У ході розгляду справи судом першої інстанції було досліджено матеріали зведеного виконавчого провадження № 72597499 з примусового виконання виконавчого листа № 203/4703/17, виданого 18.02.2022 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Кредитним договором №СМ-300/1706/2006 від 01.06.2006 в розмірі 104007,29доларів США та судові витрати у справі у розмірі 40 406,83 грн.

Проаналізувави матеріали виконавчого провадження та матеріали судової справи, в тому числі копії наданих сторонами документів щодо укладення та подальшої реалізації іпотечної угоди, суд дійшов висновку про те, що іпотечний договір, на реалізацію якого звернуто стягнення на майно, за своєю правовою природою підпадає під ознаки споживчого кредитування.

Колегія суддів, переглядаючи справу, встановила, що ОСОБА_1 01.06.2006 року було укладено кредитний договір з АТ «Райффайзенбанк Україна» на суму 529 000 доларів США на споживчі цілі, що узгоджується ч.1 п. 2 Кредитного договору (а.с. 123).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у даному випадку відмова приватного виконавця про неможливість звернення стягнення на майно боржника із посиланням на пункту 5-2 Розділу VI Прикінцеві положення Закону України «Про іпотеку» є обґрунтованою .

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні скарги та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані позивачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «ОТП Банк» - залишити без задоволення.

Ухвалу Центрального районного суду міста Дніпра від 05 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 08 жовтня 2025 року.

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2025 року.

Головуючий:

Судді: