Справа № 2-2232/10
Провадження № 6/161/250/25
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючої судді Плахтій І.Б.

з участю секретаря судових засідань Маєвської Х.Ю.

державного виконавця Кушніра С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку подання старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кушніра Станіслава Сергійовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника-фізичної особи, -

В С Т А Н О В И В:

14 жовтня 2025 року державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кушнір С.С. звернувся до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 . Зазначає, що у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на виконанні знаходиться виконавче провадження 48028490 з виконання виконавчого листа N? 2-2232/2010, виданого 10 листопада 2010 року про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в користь ПАТ «Укрсиббанк» боргу в розмірі 1413525,78 грн. За вказаним виконавчим документом боржником є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка згідно матеріалів виконавчого провадження є громадянкою України. Відповідно до ст.ст. 3, 4, 24, 25, 26 Закону України «Про виконавче провадження» 08 липня 2015 року виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою боржника зобов?язано подати декларацію про доходи та майно та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження. Рішення на сьогоднішній день боржником не виконано, будь-яких дій спрямованих на його виконання на даний момент не здійснюється, що суперечить вимогам ч.5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження». 19 вересня 2025 року на адресу боржника надіслано виклик до виконавця для надання пояснень щодо причин невиконання рішення суду та зобов?язано подати декларацію про доходи боржника, однак ОСОБА_1 на виклик не з?явилась, про причини неявки виконавця не повідомила, згідно трекінгу відправлення №604 лист було повернуто за закінченням встановленого терміну зберігання. Згідно інформації ПФУ останній дохід ОСОБА_1 отримувала 2021-08-01, що унеможливлює вжиття заходів щодо звернення стягнення на доходи боржника. Вжитими виконавцем заходами встановлено, що боржнику належать в праві спільної сумісної власності квартира загальною площею 42,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , та на праві приватної власності виставково-сервісний центр технічних засобів охорони загальною площею 97,1 кв.м. за адресою; АДРЕСА_2 . однак ОСОБА_1 рішення не виконує. На запит виконавця Державною прикордонною службою України 18 вересня 2019 року повідомлено про те, що ОСОБА_1 неодноразово перетинала державний кордон України користуючись паспортом громадянина України для виїзду за кордон: НОМЕР_1 . Враховуючи викладене, рішення до теперішнього часу не виконано, боржник ухиляється від виконання його, не вживає заходів щодо виконання рішення за рахунок належного йому майна і доходів. На підставі викладеного просить суд тимчасово обмежити у паві виїзду за межі України фізичну особу боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до виконання зобов`язань, покладених на неї виконавчим листом №2-2232/10, виданого 10 листопада 2010 року.

У судовому засіданні державний виконавець подання підтримав та просив його задовольнити.

Дослідивши матеріали подання, суд дійшов висновку, що подання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 13 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах будь-якої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Згідно ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Одним із заходів виконання рішення суду може бути тимчасове обмеження особам (боржникам) у праві виїзду за межі України з вилученням паспортного документа чи без такого.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, зобов`язаний звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Необхідною передумовою обрання такого заходу забезпечення виконання рішення суду, як обмеження боржника у праві виїзду за межі України, що передбачено ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», є встановлення судом дійсних обставин ухилення боржника від виконання судового рішення.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

При цьому, предметом доказування є саме факт умисних винних дій, спрямованих на ухилення боржника від виконання зобов`язань за умови об`єктивної спроможності боржника виконувати зобов`язання, відсутності перешкод для цього (наприклад, приховування майна, коштів, документів, порушення умов щодо арешту майна та заборони його відчуження, створення інших перешкод для виконання рішення тощо). Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

Таким чином, самої наявності заборгованості недостатньо для прийняття рішення про тимчасове обмеження особи у праві виїзду за кордон.

Подання повинно містити обґрунтування ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань, а в наданих суду матеріалах будь-які обґрунтування чи докази умисного ухилення ОСОБА_1 від погашення заборгованості відсутні. Матеріали подання не містять доказів на підтвердження вчинення боржником умисних дій, спрямованих на приховання грошових коштів, рухомого та нерухомого майна, інших цінностей, а також про ухилення від виконання зобов`язань, покладених на неї державним виконавцем у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду. Відсутні дані про й те, що боржник свідомо перешкоджає державному виконавцю у примусовому виконанні судового рішення, зокрема шляхом вчинення дій щодо належного їй майна.

Обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковою мірою забезпечення виконання рішення суду, яка має застосовуватись після здійснення виконавцем всіх інших можливих заходів із такого забезпечення.

Застосування обмеження у праві виїзду громадянина за межі України може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом заходів примусового виконання рішення, оскільки стосується гарантованого ст.33 Конституції України та ст.313 Цивільного кодексу України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування. Передчасне і безпідставне обмеження таких прав є неприпустимим.

Враховуючи вищезазначене, а також той факт, що на території України введено режим воєнного стану, суд доходить висновку, що подання державного виконавця про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України задоволенню не підлягає, як передчасне та необґрунтоване.

Керуючись ст.ст.260, 441 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні подання старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кушніра Станіслава Сергійовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника-фізичної особи відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення ухвали відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України з дня складення ухвали в повному обсязі.

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на ухвалу суду. У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала у повному обсязі складена 15 жовтня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області І.Б. Плахтій