головуючий у суді І інстанції Данілова Т.М.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Глухової О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна та визнання права власності на частину квартири,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна та визнання права власності на 1/2 частину квартири.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що з лютого 2017 року вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем ОСОБА_1 , в них був спільний побут, взаємні права та обов`язки, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет. 14 червня 2018 року сторони зареєстрували шлюб у Печерському районному у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1316. Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 серпня 2022 року шлюб між ними розірвано.

За період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та зареєстрованого шлюбу сторонами спільними зусиллями та за спільні кошти було придбано нерухоме майно. Зокрема квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25 травня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А.Є.

Останнім часом між сторонами у справі виник спір стосовно майна, що було ними набуто в шлюбі за спільні кошти спільними зусиллями. Оскільки відповідач не визнає право позивачки на це майно, ОСОБА_2 звернулася у суд з даним позовом та просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 13 травня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна та визнання права власності на частину квартири - задоволено частково.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 76,9 кв. метрів, житловою площею 35,5 кв. метрів.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6 165 грн.

Не погоджуючись із указаним рішенням представник ОСОБА_1 - адвокат Вербицький Я.В. звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що оплата частини вартості квартири здійснювалась відповідачем за власні кошти, в тому числі і до укладення шлюбу, зважаючи що особисті зобов`язання за результатом виконання яких відповідач набув право власності на квартиру виникли до моменту укладення шлюбу - спірна квартира не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю відповідача.

Зазначає, що на підтвердження набуття майна за особисті кошти відповідачем надавались: договір позики грошей від 3 січня 2018 року; договір позики грошей від 4 травня 2018 року; платіжні інструкції про сплату відповідачем забезпечувальних платежів (з урахуванням перерахунку) за договором №319 про забезпечення виконання зобов`язань від 31 травня 2018 року;довідки ТОВ «ДЕПАТ» про оплату відповідачем забезпечувальних платежів за договором №319 про забезпечення виконання зобов`язань від 31 травня 2018 року.

Вважає, що судом в оскаржуваному рішенні не було враховано, що набуття спірної квартири відбулось за особистими зобов`язаннями відповідача, що виникли у відповідача до укладення шлюбу. Відповідач отримав право власності на спірну квартиру внаслідок зарахування сплачених ТОВ «ДЕПАТ» забезпечувальних платежів, які не були спільним майном, адже сплачувались за договорами про забезпечення виконання зобов`язаньта попереднім договором, що були укладені до укладення шлюбу - 31 травня 2018 року, в обмін на спірну квартиру. А отже спірна квартира є особистою власністю відповідача.

4 серпня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Красіловського В.С., в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що подані відповідачем до відзиву копії договору позики від 3 січня 2018 року та договору позики грошей від 4 травня 2018 року - є недостовірними, з урахуванням вказаного позивачка просила суд першої інстанції, зокрема: витребувати у відповідача оригінал договору позики від 3 січня 2018 року та оригінал договору позики грошей від 4 травня 2018 року;призначення у цивільній справі № 752/21168/24 комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи з метою з`ясування, чи виконані підписи на договорі позики від 3 січня 2018 року та договорі позики грошей від 4 травня 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також чи можливо, що підписи виконані після 2018 року.

Зазначає, що суд першої інстанції відмовив позивачці у задоволенні клопотань. У зв`язку з цим, позивачка зверталась до апеляційного суду оскаржуючи відмову в задоволенні клопотання про призначення комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи, але суд апеляційної інстанції відмовив у відкритті апеляційного провадження. В подальшому позивачка звернулася до Верховного Суду, який також відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на ухвалу апеляційного суду. Оскільки суд першої інстанції не взяв до уваги дані договори позики, а відповідач знову посилається на них у суді апеляційної інстанції, позивачка вимушена просити Київський апеляційний суд поновити строк для подання клопотання про призначення комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи, яке додається до відзиву на апеляційну скаргу.

На вирішення експертизи, просив поставити наступні питання:

1) Чи виконаний підпис від імені ОСОБА_1 у оригіналі договору позики від 03 січня 2018 року ОСОБА_1 чи іншою особою?

2) Чи виконаний підпис від імені ОСОБА_4 у оригіналі договору позики від 03 січня 2018 року ОСОБА_4 чи іншою особою?

3) Чи співпадає дата виконання підпису від імені ОСОБА_1 у оригіналі договору позики від 03 січня 2018 року із зазначеною в ньому датою підписання даного договору - 03 січня 2018 року? Якщо ні, якою датою або в який проміжок часу (число, місяць, рік) було виконано даний підпис?

4) Чи співпадає дата виконання підпису від імені ОСОБА_4 у оригіналі договору позики від 03 січня 2018 року із зазначеною в ньому даток підписання даного договору - 03 січня 2018 року? Якщо ні, якою датою або в який проміжок часу (число, місяць, рік) було виконано даний підпис?

5) Чи виконаний підпис від імені ОСОБА_1 у оригіналі договору позики від 04 травня 2018 року ОСОБА_1 чи іншою особою?

6) Чи виконаний підпис від імені ОСОБА_4 у оригіналі договору позики від 04 травня 2018 року ОСОБА_4 чи іншою особою?

7) Чи співпадає дата виконання підпису від імені ОСОБА_1 в оригіналі договору позики від 04 травня 2018 року із зазначеною в ньому даток підписання даного договору - 04 травня 2018 року? Якщо ні, якою датою або в який проміжок часу (число, місяць, рік) було виконано даний підпис?

8) Чи співпадає дата виконання підпису від імені ОСОБА_4 ; оригіналі договору позики від 04 травня 2018 року із зазначеною в ньому датою підписання даного договору - 04 травня 2018 року? Якщо ні, якою датою або в який проміжок часу (число, місяць, рік) було виконано даний підпис?

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Шельчук Т.С. просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Красіловський В.С. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вирішуючи клопотання ОСОБА_2 про призначення комплексної судової почеркознавчої та технічної експертизи, у судовому засіданні колегією суддів протокольною ухвалою було відмовлено у його задоволенні, оскільки було встановлено, що відповідне клопотання подавалось в суді першої інстанції, за результатами розгляду якого судом було відмовлено в його задоволенні.

Також апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 було оскаржено в апеляційному суді ухвалу суду першої інстанції від 14 січня 2025 року, якою суд відмовив у задоволенні клопотання та закрив підготовче провадження у справі та ухвалою Київського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 .

Крім того, колегія суддів відмовляючи у задоволенні клопотання звертає увагу на те, що внаслідок проведення експертизи сторона спору має на меті здобути докази у підтвердження обставин, які не є предметом встановлення у цій справі, оскільки жодних вимог щодо визнання недійсним договорів не заявлено. Також, сторона спору обґрунтовуючи підстави для призначення експертизи на стадії апеляційного провадження посилається лише на ту обставину, що в суді першої інстанції відповідне клопотання не було задоволено судом. При цьому, стороною не було оскаржено в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції з наведенням заперечень щодо незгоди з процесуальним рішенням суду про відмову у задоволенні клопотання про призначення експертизи.

Ураховуючи наведене відсутні підстави для призначення заявленої експертизи в суді апеляційної інстанції.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам в повному обсязі.

Задовольняючи частково позовні вимоги та в порядку поділу майна подружжя визнаючи за ОСОБА_2 право власності саме на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 76,9 кв. метрів, житловою площею 35,5 кв. метрів, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_1 до реєстрації шлюбу. Водночас суд вказав, що належних доказів, з яких можливо б було встановити факт того, що спірна квартира була набута тільки за власні кошти відповідача ОСОБА_1 також не надано, а тому дійшов висновку, що перший платіж у розмірі 402 500 грн за 23 кв. метри загальної площі спірної квартири був здійснений 5 червня 2018 року, тобто до реєстрації шлюбу між сторонами у справі, тому вартість інших 53,9 кв. метрів, що становить 70,1 % загальної площі спірної квартири була здійснена в період перебування подружжя ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюб і за спільні кошти подружжя (53,9 х 100/76,9=70.1%).

Колегія суддів погодилась з таким висновком суду з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 14 червня 2018 року між сторонами зареєстровано шлюб у Печерському районному у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1316.

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02 серпня 2022 року шлюб між ними розірвано (а.с. 79 т.1).

31 травня 2018 року між відповідачем ОСОБА_1 та ТОВ "Депат" укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А.С. (а.с. 130 т.1).

Також 31 травня 2018 року між відповідачем ОСОБА_1 та ТОВ "Депат" укладено договір №319 про забезпечення виконання зобов`язань щодо оплати вартості вказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А.С. (а.с. 145 т.1).

Перший платіж за спірну квартиру щодо оплати вартості її 23 метрів квадратних у розмірі 402 500 грн за договором про забезпечення виконання зобов`язання від 31 жовтня 2018 року та попереднім договором купівлі-продажу квартири від 31 травня 2018 року здійснив ОСОБА_1 5 червня 2018 року, що підтверджується платіжним дорученням №916229 (а.с. 149).

Згідно довідки №12 від 08 квітня 2019 року про суму сплачених забезпечувальних платежів за договором №319 про забезпечення виконання зобов`язань від 31 травня 2018 року загальна сума сплачених забезпечувальних платежів становить 825 650 грн (а.с. 189 т.1).

25 травня 2020 року між ТОВ`Депат" та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 76,9 кв. метрів, житловою площею 35,5 кв. метрів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А.С. (а.с. 195 т.1).

Згідно п. 5 договору продаж квартири вчинено сторонами за ціною 1 438 250 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 25 травня 2020 року між ТОВ "Депат" та ОСОБА_1 підписано акт зарахування зустрічних позовних вимог (а.с. 201).

Згідно п. 1.1 акта за договором купівлі-продажу квартири, укладеного між продавцем і покупцем, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Юр-Капіносом А.Є. 25 травня 2020 року за реєстровим №565, продавець є кредитором, а покупець є боржником при виконанні грошового зобов`язання в розмірі 1 287 650 грн. без податку на додану вартість.

Згідно п. 1.2 акта за договором №319 про забезпечення виконання зобов`язань, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Юр-Капіносом А.Є. 25 травня 2020 року за реєстровим №1267, продавець є боржником, а покупець є кредитором при виконанні грошового зобов`язання в розмірі 1 287 650 грн без податку на додану вартість.

Право власності зареєстроване за відповідачем ОСОБА_1 25 травня 2020 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за №52364791 від 25 травня 2020 (а.с. 91 т.1). На час розгляду справи в суді першої інстанції між сторонами існував спір щодо поділу спільного майна.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина 1 статті 71 СК України).

Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини 1 статті 71 СК України) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21)).

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано, що: "статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено, що: "відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують".

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

У частині 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина 3 статті 89 ЦПК України).

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_2 зазначала, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю сторін у справі, тому просила визнати за кожним із сторін право власності на 1/2 її частку.

Перевіряючи вказані обставини, районним судом було обґрунтовано встановлено, що об`єктом нерухомого майна є квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка придбана відповідачем у період шлюбу.

Визначаючи за ОСОБА_2 право власності саме на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 76,9 кв. метрів, житловою площею 35,5 кв. метрів, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання з ОСОБА_1 до реєстрації шлюбу. Водночас суд вказав, що належних доказів, з яких можливо б було встановити факт того, що спірна квартира була набута тільки за власні кошти відповідача ОСОБА_1 також не надано, а тому дійшов обґрунтованого висновку, що перший платіж у розмірі 402 500 грн за 23 кв. метри загальної площі спірної квартири був здійснений 5 червня 2018 року, тобто до реєстрації шлюбу між сторонами у справі, тому вартість інших 53,9 кв. метрів, що становить 70,1 % загальної площі спірної квартири була здійснена в період перебування подружжя ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюб і за спільні кошти подружжя (53,9 х 100/76,9=70.1%).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що надані відповідачем договори позики коштів від 4 травня 2018 року та від 3 січня 2018 року не є безумовною підставою вважати, що оплата вартості спірної квартири була здійснена відповідачем за його особисті кошти.

Відповідачем не надано об`єктивних доказів використання запозичених грошей саме для здійснення оплати за вищенаведеним договорами набуття прав на спірну квартиру.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона, згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування або зміни рішення суду.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції № 2) [ВП], § 41.

Відповідно ч. 1.ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 13 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 08.10.2025.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба