ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3173/25 Справа № 177/927/24 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 177/927/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач Товариства з обмежено відповідальністю «Веллфін»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Максимов Роман Ігорович, на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 грудня 2024 року, яке ухвалено суддею Ткаченко С. В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні,

УСТАНОВИВ:

В квітні 2024 року ТзОВ «Веллфін» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту.

Позовна заява мотивована тим, що 04 травня 2021 року між ТзОВ «Веллфін» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 1550298 в електронній формі. За умовами договору ТзОВ «Веллфін» надало позичальнику грошові кошти в позику в сумі 6 000 грн зі сплатою процентів в розмірі 1,8 відсотка від суми позики за кожен день користування коштами строком до 24 травня 2021 року.

Згідно з укладеною додатковою угодою від 24 травня 2021 року сторони погодили новий строк дії договору 50 днів та зобов`язання відповідачки повернути проценти за користування кредитом в сумі 2 160 гривень.

Станом на 04 квітня 2024 року ТзОВ «Веллфін» нарахована відповідачці заборгованість в розмірі 17 879 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 6 000 гривень та заборгованості за відсотками в сумі 11 879 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь та стягнути судові витрати у справі.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 грудня 2024 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Веллфін» заборгованість за договором про споживчий кредит від 04 травня 2021 року, № 1550298 в сумі 17 879 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в сумі 6 000 грн та заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 11 879 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Веллфін» 3 028 грн в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Максимов Р.І., просить скасувати рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення у справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 04 травня 2021 року року між ТзОВ «Веллфін» та відповідачем відбулось подання заявки на отримання позики у передбачений Правилами надання грошових коштів у позику у формі споживчого кредиту ТзОВ «Веллфін», повний текст яких розміщений на сайті creditup.com.ua, які є публічною пропозицією (офертою) у розумінні ст. ст. 641, 644 ЦК України на укладення договору кредиту та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. У заявці відповідача, яку вона подавала 04 травня 2021 року процентна ставка зазначена не була та взагалі були відсутні будь-які дані щодо отримання позики, крім наміру отримати позику, та згоди на перевірку кредитної історії позичальника, тобто, не містили ознак узгодження в письмовій формі умов щодо розміру позики, процентів за користування кредитом, а відповідач не зобов`язана сплачувати позичальнику будь які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Крім того, зазначена заявка навіть не підписана відповідачем. Враховуючи вищевикладене, між кредитором і відповідачем, на підставі поданої заяви, не виникло кредитних відносин, оскільки, поданою заявою не узгоджено в належній письмовій формі істотні умови цього виду договірних відносин: розміру позики, процентів за користування кредитом, питання застосування до позичальника, в разі невиконання ним своїх зобов`язань, неустойки (пені, штрафу).

Крім того зазначає, що як вбачається з Договору про споживчий кредит № 1550298 від 04 травня 2021 року, графіку розрахунків до Договору про споживчий кредит № 1550298 від 04 травня 2021 року, Додаткової угоди № 1 до договору № 1550298 від 04 травня 2021 року, відповідачу надано кредит в сумі 6 000 грн строком на 50 днів зі сплатою відсотків в сумі 2 160 грн, а загальна вартість кредиту становила 8 160 грн. Згідно правового висновку, сформованого Великою Палатою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Також зазначає, що до позовної заяви на підтвердження того, що саме ОСОБА_1 уклала кредитний договір, ТзОВ «Веллфін» додано роздруківку Правил надання грошових коштів у позику у формі споживчого кредиту ТзОВ «Веллфін», Договору про споживчий кредит № 1550298 від 04 травня 2021 року, графіку розрахунків до Договору про споживчий кредит № 1550298 від 04 травня 2021 року, Додаткову угоду №1 до договору № 1550298 від 04 травня 2021 року, які нібито укладені в електронній формі, отже є електронним доказом поданим в письмовій формі (роздруківка на паперових носіях). Однак, до позовної заяви на підтвердження того, що саме ці документи були створені та підписані з одного боку ТзОВ «Веллфін» та ОСОБА_1 з іншого, саме у дні зазначені у них та саме такого змісту, не додано жодних доказів нанесення електронного цифрового підпису (у т.ч. роздруківка ЕЦП на паперовому носії Договору, де вказано відповідний штрих-код та/або QR-код, із зазначенням ПІБ підписувача, №, дату нанесення, номер сертифіката підпису). Отже, позивачем не надано доказів укладення між ТзОВ «Веллфін» та відповідачем електронного письмового договору про надання споживчого кредиту з обов`язком відповідача сплатити проценти за його користування та саме в такому розмірі, як визначив позивач в позовній заяві, а суд в оскаржуваному рішенні.

Апелянт посилається на те, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме Правила надання грошових коштів у позику у формі споживчого кредиту ТзОВ «Веллфін» розуміла відповідач та ознайомилась і погодилася з ними, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком, розмірах і порядках нарахування.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, вказуючи, що при ухваленні рішення, суд належним чином дослідив та надав належної оцінки наданим позивачем доказам, в зв`язку з чим прийняв законне та обґрунтоване рішення відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. В ході судового розгляду судом встановлено наявність між сторонами кредитних правовідносин, факт порушення відповідачем зобов`язань по договору та наявність заборгованість в сумі 11 879 грн. При цьому позивачем надано обґрунтовані докази порушення та невиконання відповідачем умов договору, а відповідач жодних доказів відсутності у неї заборгованості перед позивачем не надав.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, 04 травня 2021 року між ТзОВ «Веллфін» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 1550298. Вказаний договір позики укладений у формі електронного документу з використанням електронного підпису з одноразовим ідентифікатором.

Договір про споживчий кредит підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, у відповідності до п.1.2 Договору, в якому зазначено, що позика надається позичальнику виключно за допомогою Веб-сайту позикодавця (https://creditup.com.ua),за умови ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором.

Згідно з пунктом 1.1. кредитного договору від 04 травня 2021 року позикодавець надав позичальнику грошові кошти в позику в сумі 6 000 гривень.

Пунктом 1.3 кредитного договору від 04 травня 2021 року встановлено, що строк позики за цим договором складає двадцять днів, позика має бути повернута згідно з графіком розрахунків до 24 травня 2021 року.

Згідно інформаційної довідки від 04 квітня 2024 року № 170/04, через платіжний сервіс «Platon» було проведено видачу займу в розмірі 6 000 грн на банківську карту № НОМЕР_1 .

До позовної заяви долучена копія Анкети оферти, заповненої ОСОБА_1 де вказано її особисті дані, а саме, серія та номер паспорту, ІНН, номер банківської карти, електронна пошта та номер мобільного телефону.

Порядок отримання та надання позики регламентується Правилами надання грошових коштів у позику у формі споживчого кредиту ТзОВ «Веллфін», затверджених наказом ТзОВ «Веллфін» № 60 від 30 грудня 2020 року.

В Правилах зазначено, що вони є публічною пропозицією (офертою) в розумінні статей 641, 644 ЦК України на укладання договору про споживчий кредит на умовах, що встановлені товариством та застосовуються в разі подання фізичною особою - заявником заявки на сайті товариства за електронною адресою: creditup.com.ua на отримання позики та здійснення інших дій, що передбачають дані Правила (акцепт). Згідно Правил, вони є невід`ємною частиною договору про споживчий кредит.

Умовами п. 1.5 договору позики передбаченого обов`язок відповідача сплатити на користь позивача проценти за користування позикою на наступних умовах: 1,8 процентів від суми позики, але не менше 50 грн за перший день користування позикою; 1,8 процентів від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.3 договору.

Згідно п. 1.5.2. у разі якщо позичальник не повернув суму позики у строк, встановлений п.1.3. договору, нарахування процентів, встановлених п. 1.5.1. договору проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення як плату за неправомірне користування чужими грошовими коштами (понадстрокове користування грошовими коштами), в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України (проценти за понадстрокове користування позикою).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторони погодили розмір процентної ставки, яка підлягає застосуванню у випадку невиконання боржником грошового зобов`язання, порядок і строки виконання зобов`язання. Аналіз досліджених доказів свідчить, що позивач довів факт отримання ОСОБА_1 кредиту на умовах визначених у договорі про споживчий кредит № 1550298 від 04 травня 2021 року та невиконання нею взятих зобов`язань, внаслідок чого утворилась заборгованість у загальному розмірі 17 879 грн, з яких прострочена заборгованість за кредитом складає 6 000 гривень, прострочена заборгованість за нарахованими процентами складає 11 879 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 04 квітня 2024 року, який не спростований відповідачем. Тому позовні вимоги, в межах заявлених вимог, підлягають задоволенню.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду першої інстанції узгоджуються з матеріалами справи та вимогами закону.

Підставами позовних вимог ТзОВ «Веллфін» є неналежне виконання відповідачем умов договору споживчого кредиту, який було укладено в електронній формі через інформаційно-телекомунікаційну систему із застосуванням електронного підпису.

Згідно ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимогвідповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Закон України «Про електронну комерцію» (тут і далі на час виникнення спірних правовідносин) визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договірце домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Відповідно до ч.1ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У ч. 1 та ч. 2 ст. 639 ЦК України зазначено, щодоговір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ч. 1 ст. 642 ЦК України).

За приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 травня 2021 року між ТзОВ «Веллфін» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 1550298.

Із змісту договору про споживчий кредит № 1550298 від 04 травня 2021 року вбачається, що він підписаний відповідачкою електронним цифровим підписом, який зазначено в договорі у вигляді одноразового ідентифікатора «su5979».

Позивачем в порядку встановленому п. 1.4. договору позики через оператора послуг платіжної інфраструктури PLATON на картковий рахунок відповідача була перерахована сума позики, яка зазначена договорі позики, що підтверджується повідомленням, ТОВ «Платіжні Онлайн» яке надає ТзОВ «Веллфін» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів згідно договору про організацію переказу грошових коштів.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, щодо не доведення позивачем факту підписання відповідачкою споживчого кредиту, отримання нею кредитних коштів та безпідставності нарахування процентів за користування кредитними коштами з огляду на те, що підписавши договір про споживчий кредит № 1550298 від 04 травня 2021 року електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідачка підтвердила прийняття відповідних умов надання кредиту та засвідчила у встановленій законом формі свою обізнаність з усіма умовами кредитування, зокрема сумою кредиту 6 000 грн, заявленим строком користування кредитом, нарахованими процентами за користування кредитом.

На підтвердження обставини порушення відповідачкою обов`язку з повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами позивачем надано розрахунок заборгованості, який міститься у довідці про укладений договір та який відповідачем не спростовано.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що умовами п. 1.5 договору позики передбаченого обов`язок відповідача сплатити на користь позивача проценти за користування позикою на наступних умовах: 1,8 процентів від суми позики, але не менше 50 грн за перший день користування позикою; 1,8 процентів від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.3 договору.

Згідно п. 1.5.2. у разі якщо позичальник не повернув суму позики у строк, встановлений п.1.3. договору, нарахування процентів, встановлених п. 1.5.1. договору проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення як плату за неправомірне користування чужими грошовими коштами (понадстрокове користування грошовими коштами), в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України (проценти за понадстрокове користування позикою).

Згідно п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Апеляційний суд також враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16(провадження № 12-16гс22), згідно якого у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (ст.1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 червня 2022 у справі №3-188/2020(455/20) вказано, що приписи ч.2 ст. 625 ЦК України, першого речення ч.1 ст. 1050 ЦК України та ч.1 ст. 1048 ЦК України регулюють різні за змістом правовідносини, які не є взаємовиключними, адже за загальним правилом (ч.1 ст. 622 цього Кодексу), якщо інше не встановлено в договорі або законі, застосування заходів цивільної відповідальності не звільняє боржника від виконання зобов`язань за договором у натурі.

Таке обґрунтування Рішення Конституційного Суду України збігається з висновками Великої Палати Верховного Суду. Саме тому, що приписи ч.2 ст.625 та ч.1 ст. 1048 ЦК України регулюють різні за змістом відносини, які не є взаємовиключними, кредитор після прострочення повернення кредиту може вимагати як сплати процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання (які нараховуються за ст. 625 ЦК України як наслідок неправомірної поведінки боржника), так і сплати кредиту та процентів за наданий кредит, нарахованих до настання строку повернення кредиту (які нараховуються за ст. 1048 ЦК України як наслідок правомірної поведінки сторін).

Враховуючи те, що відповідачка, підписавши договір про споживчий кредит, погодилася з його умовами, відсутні підстави вважати, що умови такого договору про порядок застосування процентних ставок, визначення строку кредитування, його пролонгації, не були відомі відповідачці.

Нарахування процентів за користування кредитом здійснювалось кредитором на підставі ч. 1 ст. 1048 ЦК України та у порядку, визначеному умовами договору.

Наведений позивачем розрахунок заборгованості за процентами відповідає умовам погодженим між сторонами умовам договору, наявні у справі матеріали не містять доказів, які б такий розрахунок спростовували, тому доводи апеляційної скарги представника відповідача про необґрунтоване нарахуванні позивачем процентів за споживчим кредитом не заслуговують на увагу.

У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у апелянта іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь апелянта.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.

Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 17 879 грн, що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Максимов Роман Ігорович, залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений 03 жовтня 2025 року.

Головуючий:

Судді: