КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 759/8129/23
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/902/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононовій Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Лиштви Юрія Васильовича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 5 березня 2024 року (суддя Ключник А.С.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Локо», Товариство з обмеженою відповідальністю «Універсальна кредитна компанія» про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності,

встановив:

у травні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про витребування у ОСОБА_2 та визнання за ним права власності на квартири АДРЕСА_2 , загальною площею, 47,8 кв.м, житловою площею 29,7 кв.м, загальною площею 33 кв.м, житловою площею 14,3 кв.м, відповідно.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 7 серпня 2007 року між ним та ТОВ «Форум-Інвест» був укладений договір №К19/20 резервування квартири, за умовами якого за ним, як власником облігацій, резервується квартира АДРЕСА_3 , визначається порядок погашення облігацій та передачі квартири у власність. Також, 7 серпня 2007 року вони уклали додаток №2 до договору, за яким збільшено загальну площу квартири на 10,1 кв.м, а також передбачалося придбання 1010 облігацій. Відповідно до договору №Б93-3/07 купівлі-продажу цінних паперів від 28 вересня 2007 року, акту пред`явлення облігацій до погашення від 26 березня 2009 року, акту про погашення пакету облігацій та акту прийому-передачі майнових прав він прийняв майнові права на квартиру за вказаною адресою, загальною площею 76,80 кв.м, житловою площею 29,20 кв.м, а ТОВ «Форум-Інвест» передало такі майнові права. Відтак його право на отримання квартири у власність виникло на підставі договору резервування, додаткових угод та договору купівлі-продажу цінних паперів, за яким він здійснив оплату у повному обсязі. Згодом будинок було введено в експлуатацію, видано технічний паспорт, присвоєно поштову адресу. 1 грудня 2017 року за ним було зареєстровано право власності на квартиру державним реєстратором Хохичем Р.В.

Позивач посилався на те, що йому стало відомо, що 14 березня 2011 року ТОВ «Форум-Інвест» на підставі договору №2-01/11 передало ТОВ «Проект К» усі свої права в частині інвестування об`єкту будівництва будинку за вказаною адресою, в тому числі

майнові права на спірну квартиру. З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, 19 квітня 2014 року ТОВ «Проект К» передало ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» в іпотеку майнові права товариства на отримання у власність квартир, в тому числі і майнові права на квартиру АДРЕСА_3 . При цьому, він, як власник майнових прав на спірну квартиру, будь-якої згоди на передачу майнових прав на житло, не надавав.

Позивач зазначав, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 4 липня 2017 року у справі №759/16864/15-ц визнано недійсним договір іпотеки №01-47/1-11/1 від 19 квітня 2011 року в частині передачі в іпотеку банку майнових прав на спірну квартиру, а судом у мотивувальній частині рішення встановлено, що 26 березня 2009 року він став повноправним власником майнових прав на вказану квартиру. Проте, Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було продане право вимоги за кредитним договором ТОВ «Фінансова компанія «Локо» та у подальшому між ПАТ КБ «Хрещатик» та ТОВ «Фінансова компанія «Локо» був укладений договір відступлення права вимоги, а 29 січня 2018 року державним реєстратором Хмельницьким С.Ю. прийнято рішення та зареєстровано право власності ТОВ «Фінансова компанія «Локо» на квартиру АДРЕСА_3 .

Позивач вважав, що ТОВ «Фінансова компанія «Локо» без достатніх правових підстав володіло спірним майном, отриманим від ПАТ «Комерційний банк Хрещатик», у якого не було правових підстав для відчуження вказаного нерухомого майна. 3 листопада 2020 року ТОВ «ФК «Локо» здійснило відчуження спірної квартири ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, який, згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, здійснив поділ квартири АДРЕСА_3 , на дві окремі квартири: № 20/1 та № 20/2.

Позивач стверджував, що його право власності на вказану квартиру є порушеним, а тому підлягає судовому захисту в порядку, визначеному ст. 392 ЦК України, та шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння в порядку ст. 387 ЦК України.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 5 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 69 000грн.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Лиштва Ю.В. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Представник позивача зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що резервування спірної квартири за ОСОБА_1 відбулось не 7 серпня 2007р., коли він підписав договір резервування квартири № К19/20 з ТОВ «Форум-Інвест», а 28 вересня 2007 року, з моменту придбання ним необхідної кількості облігацій за договором купівлі-продажу цінних паперів (облігацій) № Б93-3/07, укладеного з ТОВ «КУА АПФ «АСД-Менеджмент», відтак кредитний договір № 56-47/2-07 від 23 серпня 2007 року був укладений між ТОВ «Форум-Інвест» та ПАТ «КБ «Хрещатик» до моменту резервування квартири позивачем.

Також представник позивача вважає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок, що позивач за договором резервування спірної квартири мав би отримати право власності на неї, проте не отримав, у зв`язку із укладенням договорів іпотеки, оскільки у договорах іпотеки йшла мова про заставу майнових прав на спірну квартиру, а не права власності на неї. Тоді як саме право власності на спірну квартиру позивач набув на підставі судового рішення, яким визнано належність йому майнових прав на цю квартиру, яке вступило в законну силу.

Представник позивача зазначає, що вибуття квартири з права власності

ОСОБА_1 поза його волею відбулось не в момент укладання іпотечного договору, як помилково зазначив суд першої інстанції, а в грудні 2017 року, коли квартира була у незаконному, позасудовому порядку захоплена ТОВ «Фінансова компанія «Локо».

Представник позивача посилається на преюдиційні факти, встановлені рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 4 липня 2017 року по справі № 759/16864/15-ц, які були безпідставно проігноровано судом першої інстанції. Так, вказаним рішенням суду, яке набрало законної сили, було визнано недійсним іпотечний договір № 01-47/1-11/1 від 19 квітня 2011 року, укладений між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ТОВ «Проект К», в частині передачі в іпотеку ПАТ «КБ «Хрещатик» майнових прав на квартиру АДРЕСА_3 . Крім цього, постановою Верховного Суду від 20 серпня 2018 року у цій же справі встановлено, що іпотекодавець - ТОВ «Проект К» не було власником предмета іпотеки, а саме майнових прав на спірну квартиру, оскільки не мало згоди власника, тобто ОСОБА_1 , на передачу цих майнових прав в іпотеку.

Крім цього, представник позивача зазначає, що суд першої інстанції безпідставно зробив висновок, що позивач звертався до суду з аналогічними позовними заявами до тих самих відповідачів та з тих самих підстав, у цивільній справі № 759/11123/19 йому було відмовлено у задоволенні позову у зв`язку з незалученням у якості відповідача кінцевого власника квартири - ОСОБА_2 ; у справі № 759/2797/21 йому було відмовлено у позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу, через обрання неефективного способу захисту своїх прав; у справі № 759/10685/22 позивач також обґрунтовував позовні вимоги іншими підставами, а саме тим, що договір купівлі-продажу, укладений між ТОВ «ФК «Локо» та ОСОБА_2 , є фраудаторним за своєю правовою природою.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Бабенко Я.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечує, посилаючись на її необґрунтованість, рішення суду просить залишити без змін.

Представник відповідача зазначає, що представник позивача намагається ввести суд в оману, вказуючи в апеляційній скарзі, що право власності на спірну квартиру ОСОБА_1 набув на підставі рішення суду, тоді як зі змісту позовної заяви слідує, що підставою реєстрації за ним права власності на спірну квартиру був технічний паспорт, договір резервування квартири з додатками, договір купівлі-продажу цінних паперів та акт приймання-передачі майнових прав.

Представник відповідача стверджує, що з матеріалів справи вбачається, що спірна квартира була передана в іпотеку банку ще до моменту резервування квартири позивачем, і всі наступні іпотечні договори переукладались виходячи з умов іпотечного договору № 56-47/2-07/1 від 23 серпня 2007 року. Більше того, позивач на той час був директором ТОВ «Форум-Інвест» і був обізнаний з усіма цими фактами. При цьому, матеріали справи не містять будь-яких належних доказів на підтвердження незаконності дій ТОВ «ФК «Локо» або ОСОБА_2 при набутті у власність спірної квартири.

Також, представник відповідача стверджує, що під час розгляду справи судом першої інстанції, ОСОБА_2, у відповідності з ч. 5 ст. 82 ЦПК України, спростував обставини, встановлені під час розгляду цивільної справи № 759/16864/15-ц щодо набуття позивачем майнових прав на спірну квартиру з 26 березня 2009 року.

Крім цього, представник відповідача, посилаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, зроблений у постанові від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, зазначає, що ТОВ «ФК «Локо», як власник спірної квартири, мало право на її відчуження, а тому ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, а відтак витребування у нього спірної квартири призведе до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки на нього буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Стосовно позовних вимоги про визнання права власності на спірну квартиру за позивачем, представник відповідача зазначає, що задоволення таких позовних вимог не відновить порушених прав позивача, а тому є неефективним способом захисту, що, у свою чергу, є самостійною підставою для відмови у позові.

ТОВ «Універсальна кредитна компанія», будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги шляхом направлення судової повістки-повідомлення до електронного кабінету у системі «Електронний суд», свого представника у судові засідання не направило, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Лиштви С.М., які апеляційну скаргу підтримали, представника ОСОБА_2 - адвоката Бабенко Я.В., представника ТОВ «Фінансова компанія «Локо» - адвоката Оплачка В.О., які проти задоволення апеляційної скарги заперечували,вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 7 серпня 2007 року між ТОВ «Форум-Інвест» (виконавець) та ОСОБА_1 (власник облігацій) був укладений договір резервування квартири № К19/20 (далі - Договір резервування квартири), відповідно до умов якого за власником облігацій резервується квартира та визначається порядок погашення облігацій і передачі квартири у власність (с.с.12-14 т.1).

Відповідно до пункту 1.1 цього договору за власником облігацій резервується квартира та визначається порядок погашення облігацій і передачі квартири у власність.

Пунктом 1.3 договору визначено, що з метою придбання у власність конкретної квартири, визначеної в додатку № 1 до даного договору, власник повинен придбати облігації за договором купівлі-продажу цінних паперів.

Відповідно до Додатка № 1 до Договору резервування квартири визначено характеристики квартири: будівельна адреса: АДРЕСА_4 , поверх 5, кількість кімнат 1, загальна площа 66,70 кв.м, житлова площа 25,30 кв.м, а також зазначено інформацію про облігації: серія А, порядкові номери облігацій, закріплених за квартирою: від № 136431 до № 143100, загальна кількість облігацій для придбання квартири у власність: 6670 шт., кількість облігацій, необхідна для резервування квартири: 6670 шт. (100%), граничні терміни та обсяги придбання облігацій: 6670 шт., дата - 10 вересня 2007 року (с.с.15 т.1).

28 вересня 2007 року між ТОВ «КУА АПФ «АСД-Менеджмент» (продавець), в особі ТОВ «Фінком Капітал» (торговець) та ОСОБА_1 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу цінних паперів (облігацій) № Б93-3/07 (далі - Договір купівлі-продажу цінних паперів 1), відповідно до якого продавець зобов`язується передати у власність покупця пакет облігацій, а покупець зобов`язується прийняти у власність та оплатити пакет облігацій з такими характеристиками: вид облігацій - іменні безпроцентні (цільові); емітент - ТОВ «Форум-Інвест»; код ЄДРПОУ емітента - 32308802; серія облігацій - А; форма випуску - бездокументарна; номінальна вартість однієї облігації - 48грн; загальна кількість облігацій - 6670 шт.; номера облігацій - з 136431 по 143100; загальна номінальна вартість - 320 160грн; ціна однієї акції становить 67грн, а вартість пакету облігацій - 446 890грн (с.с.16-18 т.1).

На виконання договору купівлі-продажу позивач сплатив на користь ТОВ «КУА АПФ «АСД-Менеджмент» 446 890грн платіжними дорученням № 637884 від 23 жовтня 2007 року, № 656374 від 6 листопада 2007 року та № 656837 від 6 листопада 2007 року (с.с.30 т.1).

Згідно актів прийому-передачі № 1-3 від 25 жовтня 2007 року, 6 листопада 2007 року та 9 листопада 2007 року, укладених між ТОВ «КУА АПФ «АСД-Менеджмент» та

ОСОБА_1 , продавець передав, а покупець прийняв цінні папери, загальною кількістю 6 670шт. (с.с.19-20 т.1).

Відповідно до розпоряджень на виконання облікової операції, виданих Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінком капітал» від 29 вересня 2007 року та 07 листопада 2007 року, придбані іменні безпроцентні цільові облігації було зараховано на рахунок ОСОБА_1 № 1206.

В 2008 році між ТОВ «Форум-Інвест» та ОСОБА_1 було підписано додаток

№ 2 до договору № К19/20, згідно якого було збільшено загальну площу зарезервованої квартири на 10,1 кв.м, тобто до 76,80 кв.м, а також передбачалось придбання додаткових 1010 облігацій з граничним терміном придбання до 30 жовтня 2008 року.

26 березня 2008 року між ТОВ «КУА АПФ «АСД-Менеджмент» (продавець), в особі ТОВ «Фінком Капітал» (торговець) та ОСОБА_1 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу цінних паперів (облігацій) № Б200-2/08 (далі - Договір купівлі-продажу цінних паперів 2), відповідно до якого продавець зобов`язується передати у власність покупця пакет облігацій, а покупець зобов`язується прийняти у власність та оплатити пакет облігацій з такими характеристиками: вид облігацій - іменні безпроцентні (цільові); емітент - ТОВ «Форум-Інвест»; код ЄДРПОУ емітента - 32308802; серія облігацій - А; форма випуску - бездокументарна; номінальна вартість однієї облігації - 48грн; загальна кількість облігацій - 1010 шт.; номера облігацій - з 532836 по 533845; загальна номінальна вартість - 48 480грн; валюта розрахунків - гривня України (с.с.21-23 т.1).

26 березня 2009 року між ТОВ «Форум-Інвест» та ОСОБА_1 підписано додаткову угоду № 1 до договору № К19/20 резервування квартири, відповідно до умов якої передбачено, що виконавець приймає від власника сплачений ним пакет облігацій шляхом передачі власнику облігацій майнових прав на об`єкт нерухомості для подальшого оформлення свідоцтва про право власності у порядку, передбаченому чинним законодавством та договором.

Згідно з пунктом 1 цієї додаткової угоди № 1 упродовж терміну, визначеного інформацією про випуск, як термін для погашення облігацій, виконавець приймає від власника облігацій сплачений ним пакет облігацій, погашає такий пакет облігацій шляхом передачі власнику облігацій майнових прав на об`єкт нерухомості для подальшого оформлення свідоцтва про власність у порядку, передбаченому чинним законодавством та договором.

Відповідно до пунктів 4, 5 додаткової угоди № 1 реєстрацію квартири у власність власнику здійснюється після введення в експлуатацію завершеного будівництвом житлового будинку в установленому чинним законодавством порядку; виконавець забезпечує формування необхідного пакету документів, що надається до Головного управління житлового забезпечення КМДА для оформлення свідоцтва про право власності та виготовлення технічної документації на об`єкт нерухомості протягом 60 днів від дня введення житлового будинку до експлуатації.

26 березня 2009 року між ТОВ «Форум-Інвест» та ОСОБА_1 підписано акт пред`явлення облігацій до погашення, акт про погашення пакету облігацій та акт прийому-передачі майнових прав, відповідно до якого ТОВ «Форум-Інвест» передало, а ОСОБА_1 прийняв майнові права на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 76,80 кв.м, житловою площею 29,20 кв.м.

Згідно пункту 2 акта прийому-передачі майнових прав, ОСОБА_1 набув право на отримання від ТОВ «Форум-Інвест» квартири № 20 у власність після введення будинку в експлуатацію, а також набув права єдиного і виключного інвестора зазначеної квартири.

18 липня 2011 року Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві видала Сертифікат КВ № 5 відповідності закінченого об`єкта: житлового будинку за адресою АДРЕСА_6 , проектній документації

та готовності його до експлуатації.

Розпорядженням Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації від 28 квітня 2012 року № 288 житловому будинку по АДРЕСА_6 присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_6 .

30 жовтня 2012 року між ТОВ «Форум-Інвест» та ОСОБА_1 підписано додаткову угоду № 2 до договору № К19/20 резервування квартири, якою площу квартири було приведено у відповідність до технічного паспорту БТІ, а саме - 80,80 кв.м, у зв`язку з чим ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання сплатити різницю площі, яка склала 4,00кв.м з урахуванням ПДВ у розмірі 26 400грн.

24 грудня 2007 року між ВАТ «Комерційний банк «Хрещатик» (іпотекодержатель) та ТОВ «Форум-інвест» (іпотекодавець) був укладений іпотечний договір №91-47/1-07/1, (далі - Іпотечний договір) відповідно до умов якого іпотекодавець, з метою забезпечення виконання власних кредитних зобов`язань, що випливають з кредитного договору № 91-47/1-07 від 24 грудня 2007 року, за умовами якого іпотекодавець зобов`язаний повернути іпотекодержателю в термін до 23 січня 2009 року кредитні кошти в сумі 32 068 144грн, сплатити відсотки із розрахунку 18 відсотків річних, а також комісії, можливі штрафні санкції та пеню відповідно до умов Кредитного договору, надає в іпотеку іпотекодержателю предмет іпотеки, зазначений у пункті 1.2 цього договору (с.с.94-97 т.1).

Згідно пункту 1.2 Іпотечного договору предметом іпотеки за цим договором є майнові права на нерухоме майно, що належить до житлового фонду, а саме: квартири, загальною площею 4 485,20 кв.м, будівельна адреса: АДРЕСА_6 , та які стануть власністю іпотекодавця в майбутньому за договором № 27-09/05/1 від 1 вересня 2005 року (з усім змінами та доповненнями), укладеним між іпотекодацем та ДП «Житлобуд», за умовами якого іпотекодавець передає ДП «Житлобуд» грошові кошти, цінні папери, або інші активи, а ДП «Житлобуд» передає майнові права на частку житлових та нежитлових площ в кількості, що визначена переліком у додатках до договору № 27-09/05-1 від 1 вересня 2005 року. Перелік квартир, майнові права на які є предметом іпотеки за цим договором, зазначені в додатку № 1, який є невід`ємною частиною цього договору іпотеки.

Відповідно додатку № 1 до Іпотечного договору однокімнатна квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 66,70 кв.м, житлова площа 25,30 кв.м

входить до переліку квартир, майнові права за якими передаються в іпотеку (№ 10 у цьому переліку) (с.с.97, зворот).

14 березня 2011 року між ТОВ «Форум-Інвест» та ТОВ «Проект К» укладено договір № 2-01/11, відповідно до умов якого ТОВ «Форум-Інвест» передало ТОВ «Проект К» усі права за основним договором від 01 вересня 2005 року № 27-09/05-1 в частині інвестування об`єкту будівництва багатоквартирного будинку по АДРЕСА_6 , в тому числі майнові права на спірну квартиру.

19 квітня 2011 року між ТОВ «Проект К» та ПАТ «КБ «Хрещатик» укладено договір іпотеки № 01-47/1-11/1, відповідно до умов якого ТОВ «Проект К» з метою забезпечення виконання власних зобов`язань, що випливають із кредитного договору № 01-47/1-11 від 19 квітня 2011 року, передало банку в іпотеку майнові права на квартири в будинку по АДРЕСА_6 .

26 вересня 2013 року між ТОВ «Проект К» та ПАТ «КБ «Хрещатик» підписано договір про внесення змін до договору іпотеки № 01-47/1-11/1, відповідно до якого банку було передано в іпотеку і майнові права на квартиру № 20 .

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 4 липня 2017 року у цивільній справі № 759/16864/15-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 5 жовтня 2017 року та постановою Верховного Суду від 20 серпня 2018 року, визнано недійсним іпотечний договір №01-47/1-11/1 від 19 квітня 2011 року,

укладений між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ТОВ «Проект К», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельником Р.П., в частині передачі в іпотеку Публічному акціонерному товариству «Комерційний банк «Хрещатик» майнових прав на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 80,80кв.м. Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Форум-Інвест» виконати умови договору № К19/20 резервування квартири від 7 серпня 2007 року шляхом надання ОСОБА_1 всіх необхідних документів для реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_3 , а саме: довідку виписку із переліку осіб, які брали участь в інвестуванні (фінансуванні) об`єкта будівництва та за якими здійснюється державна реєстрація прав про участь ОСОБА_1 в інвестуванні об`єкта будівництва; завірену копію договору оренди землі за адресою: АДРЕСА_6 та додатків до нього; завірену копію сертифіката серії КВ № 5 Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про введення будинку в експлуатацію; завірену копію розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про присвоєння поштової адреси житлового будинку за адресою: АДРЕСА_6 ; довідка про право набуття ОСОБА_1 у власність квартири АДРЕСА_7 ; технічний паспорт БТІ на квартиру АДРЕСА_8 (с.с.33-35, 36-40 т.1).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 106227839 від 5 грудня 2017 року за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 80,8 кв.м, житлова площа 29,9 кв.м (с.с.41 т.1).

Згідно протоколу електронних торгів №UA-EA-2017-11-14-000055-c від 24 листопада 2017 року, здійснено реалізацію лоту F55G1893, власником якого було ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик», а саме: право вимоги за кредитним договором №01-47/1-11 від 19 квітня 2011 року; забезпечення: майнові права на 3 квартири за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 330,6 кв.м; корпоративні права, фінансова порука; право вимоги за кредитним договором № 38-47/1-08 від 18 вересня 2008 року; дебіторська заборгованість (РКО); забезпечення: рухоме майно: контрольно-пропускний пункт з автомобільними вагами, фінансова порука. Переможцем електронних торгів стало Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Локо», код за (с.с.34,35 т.2).

18 грудня 2017 року між ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» (первісний іпотекодержатель) та ТОВ «Фінансова компанія «Локо» (новий іпотекодержатель) був укладений договір №2017/8-Ф-1 про відступлення прав вимоги за договором іпотеки № 01-47/1-11/1 від 19 квітня 2011 року, що укладений між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ТОВ «Проект К» та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельником Р.П. за реєстровим №681, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гречаною Р.Т., зареєстрований в реєстрі за № 2456 (далі - Договір про відступлення права вимоги), відповідно до умов якого первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю права за Договором іпотеки, визначені в пункті 1.2 цього договору, а новий іпотекодержатель приймає це відступлення (с.с.36-37 т.2).

Відповідно до п. 1.2 Договору про відступлення права вимоги новому іпотекодержателю відступаються права вимоги за договором іпотеки № 01-47/1-11/1 від 19 квітня 2011 року, що укладений між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ТОВ «Проект К», та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельником

Р.П. за реєстровим № 681, відповідно до якого іпотекодавець передав первісному іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме: майнові права ТОВ «Проект К» на нерухоме майно - три квартири, загальною площею 330,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_6 за договором 2-01/11 від 14 березня 2011 року (зі змінами та доповненнями), укладеним з ДП «Житлоінбуд» та ТОВ «Форум-Інвест», який є невід`ємною частиною договору № 27-09-05-1 від 1 вересня 2005 року, укладеного між ДП «Житлоінбуд» та ТОВ «Форум-Інвест», у тому числі й однокімнатну квартиру № 20 , загальною площею 80,8кв.м, житлова площа 29,9 кв. м.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 112189332 від 30 січня 2018 року за ТОВ «Фінансова компанія «Локо» 29 січня 2018 року зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 80,8 кв.м, житлова площа - 29,9 кв.м. (с.с.42-43 т.2).

3 листопада 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Локо» (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біловар І.О., зареєстрований в реєстрі за № 1555 (далі - Договір купівлі-продажу), відповідно до умов якого продавець, на підставі протоколу № 40 загальних зборів учасників ТОВ «Фінансова компанія «Локо» від 16 жовтня 2020 року продає та передає, а покупець купляє та приймає належну продавцю на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_3 (с.с.44-45 т.1).

Згідно пункту 8 Договору купівлі-продажу продавець (в особі представника) гарантує, що прихованих недоліків квартири немає, до моменту укладення цього договору нікому іншому вона не відчужена, під забороною (арештом) та заставою (в тому числі податковою) не перебуває, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана, у третіх осіб права наймача, права довічного користування, сервітутів, прав малолітніх та неповнолітніх тощо як в межах так і за межами України немає.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 233549611 від 20 листопада 2020 року за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 80,8 кв.м, житлова площа - 29,9 кв.м (с.с.46 т.1).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 331131986 від 3 травня 2023 року, на підставі висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна № 20/3 від 19 листопада 2020 року, виданого ТОВ «Єдині інформаційні системи», приватним нотаріусом Кирилюк О.Ю. 9 лютого 2021 року було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на дві квартири за № АДРЕСА_3 , які були утворені шляхом поділу квартири АДРЕСА_3 та передані в іпотеку ТОВ «Універсальна кредитна компанія» в якості забезпечення виконання зобов`язання за основним зобов`язанням (с.с.47-48 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була передана в іпотеку 23 серпня 2007 року, тобто до моменту її резервування за позивачем, тому позивач не набув право власності на спірну квартиру до моменту передачі її в іпотеку, а відтак відсутні підстави вважати, що квартира вибула з його власності поза його волею, а тому відсутні й підстави для її витребування у відповідача, який є добросовісним набувачем спірного майна. Крім цього, суд першої інстанції посилався на те, що позивачу було неодноразово відмовлено судом у задоволенні позовних вимог по справах з аналогічними сторонами та обставинами, якими він обґрунтовує порушення своїх прав.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22).

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 41 Конституції України та частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача (аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17).

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про витребування майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

З матеріалів справи вбачається, що рішеннями судів у справі № 759/16864/15-ц встановлено, що позивач ОСОБА_1 , виконавши взяті на себе зобов`язання за договором резервування спірної квартири, додаткових угод до нього, а також договору купівлі-продажу цінних паперів, набув майнових прав на квартиру АДРЕСА_3 , що стало підставою для зобов`язання ТОВ «Форум-Інвест» виконати умови договору № К19/20 резервування квартири від 07 серпня 2007 року шляхом надання позивачу всіх необхідних документів для реєстрації права власності на спірну квартиру.

Матеріалами справи підтверджено, що 1 грудня 2017 року державним реєстратором Хохичем Р.В. було зареєстровано право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_3 на підставі технічного паспорту № 00046 від 27 листопада 2017 року, виданого ТОВ «Проекттехсервісгруп»; договору резервування квартири (з додатками) № К19/20 від 7 серпня 2007 року; договору купівлі-продажу цінних паперів (облігацій) № Б93-3/07 від 28 вересня 2007 року; договору купівлі-продажу цінних паперів (облігацій) № Б200-2/08 від 26 березня 2008 року; акту прийому-передачі майнових прав б/н від 26 березня 2009 року.

Доводи представника відповідача, що право власності позивача на спірну квартиру було зареєстровано з порушенням вимог закону, колегія суддів вважає безпідставними.

За загальним правилом судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується та оспорюється.

Частиною першої статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Зазначеними нормами встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб.

Таким чином саме інвестор, як особа за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування.

Виходячи з вищевикладеного, ОСОБА_1 набув право власності на спірну квартиру у порядку, визначеному законом. При цьому, його право власності на квартиру у визначеному законом порядку оспорено не було, а також ніким не оспорювалася правомірність реєстрації за ним права власності на спірну квартиру.

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної

правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

За обставинами даної справи, майнові права на спірну квартиру були передані ТОВ «Проект К» на підставі укладеного 14 березня 2011 року з ТОВ «Форум-Інвест» договору про передачу прав за основним договором від 01 вересня 2005 року

№ 27-09/05-1 в частині інвестування об`єкту будівництва багатоквартирного будинку по АДРЕСА_6 .

У подальшому 19 квітня 2011 року між ТОВ «Проект К» та ПАТ «КБ «Хрещатик» було укладено договір іпотеки № 01-47/1-11/1, відповідно до умов якого ТОВ «Проект К» передало банку в іпотеку майнові права на отримання у власність ряду квартир в будинку по АДРЕСА_6 , а 26 вересня 2013 року сторони іпотечного договору підписали договір про внесення змін до договору іпотеки № 01-47/1-11/1, відповідно до якого банку було передано і майнові права на квартиру № 20 .

Доказів отримання від ОСОБА_1 дозволу на передачу майнових прав на квартиру АДРЕСА_3 спочатку ТОВ «Проект К», а потім в іпотеку ПАТ «КБ «Хрещатик» суду надано не було, тому рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 4 липня 2017 року у цивільній справі № 759/16864/15-ц, яке набрало законної сили 5 жовтня 2017 року, іпотечний договір № 01-47/1-11/1 від 19 квітня 2011 року в частині передачі в іпотеку майнових прав на спірну квартиру визнано недійсним.

Однак, 24 листопада 2017 року, тобто вже після набрання вказаним рішенням суду законної сили, ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» виставив на електронні торги лот F55G1893, який включав право вимоги за кредитним договором №01-47/1-11 від 19 квітня 2011 року та його забезпечення, у тому числі і майнові права на спірну квартиру.

У подальшому, 18 грудня 2017 року, тобто вже після реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру, між ПАТ «Комерційний банк «Хрещатик» та ТОВ

«Фінансова компанія «Локо» був укладений договір №2017/8-Ф-1 про відступлення прав вимоги за договором іпотеки № 01-47/1-11/1 від 19 квітня 2011 року, на підставі якого 29 січня 2018 року державним реєстратором Хмельницьким С.Ю. було прийнято рішення про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Фінансова компанія «Локо».

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає доведеним, що спірна квартира вибула з власності ОСОБА_1 поза його волею. При цьому, колегією суддів не встановлено факту чи наміру зловживання позивачем своїми правами щодо спірного нерухомого майна, яке вибуло з його володіння поза його волею, тому немає підстав для відмови у захисті його права власності.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що позивач фактично не набув майнових прав на спірну квартиру до передачі їх в іпотеку, так як договір купівлі-продажу цінних паперів ним був укладений 28 вересня 2007 року, а договір іпотеки був укладений між ТОВ «Форум-Інвест» та ПАТ «КБ «Хрещатик» 23 серпня 2007 року, тобто квартира була передана в іпотеку до моменту резервування її за позивачем, що спростовує доводи позивача про вибуття квартири з його власності поза його волею, не ґрунтується на обставинах справи та наданих доказах.

Матеріали справи не містять копії договору іпотеки від 23 серпня 2007 року, який був укладений між ТОВ «Форум-Інвест» та ПАТ «КБ «Хрещатик», що позбавляє можливості дійти висновку про передачу банку в іпотеку майнових прав на спірну квартиру.

Крім того, суд не врахував, що рішеннями судів у справі № 759/16864/15-ц встановлено, що позивач ОСОБА_1 , виконавши взяті на себе зобов`язання за договором резервування спірної квартири, додаткових угод до нього, а також договору купівлі-продажу цінних паперів, набув майнових прав на квартиру АДРЕСА_3 .

Також суд не врахував, що право власності позивача на спірну квартиру було зареєстрованого у встановленому законом порядку 1 грудня 2017 року і дана реєстрації оспорена чи скасована не була.

Згідно протоколу електронних торгів від 24 листопада 2017 року, на продаж було виставлено право вимоги саме за кредитним договором № 01-47/1-11 від 19 квітня 2011 року та його забезпечення і відповідно до договору № 2017/8-Ф-1 від 18 грудня 2017 року про відступлення права вимоги ПАТ «КБ «Хрещатик» відступило ТОВ «ФК «Локо» право вимоги за вказаними кредитним договором та договором іпотеки.

При цьому, ні протокол електронних торгів від 24 листопада 2017 року, ні договір про відступлення права вимоги від 18 грудня 2017 року не містять посилань ні на кредитний договір від 23 серпня 2007 року, ні на іпотечний договір від 23 серпня 2007 року, які були укладені між ТОВ «Форум-Інвест» та ПАТ «КБ «Хрещатик».

Крім того, суд не звернув увагу, що ТОВ «ФК «Локо» набуло право вимоги за кредитним договором № 01-47/1-11/1 від 19 квітня 2011 року, який був укладений між банком та ТОВ «Проект К», та договором іпотеки № 01-47/1-11/1, який був укладений 19 квітня 2011 року, і визнаний судом недійсним в частині передачі в іпотеку майнових прав на спірну квартиру.

Отже, саме дії ТОВ «ФК «Локо», яке зареєструвало своє право власності на спірну квартиру на підставі договору іпотеки від 19 квітня 2011 року, який був визнаний недійсним в частині майнових прав на спірну квартиру, призвели до позбавлення позивача права власності на спірну квартиру.

Щодо посилань представника відповідача на те, що у 2011 році при укладанні договору про внесення змін № 1 від 13 червня 2011 року до договору іпотеки № 01-47/1-11/1 від 19 квітня 2011 року був змінений (збільшений, розширений) предмет іпотеки п. 1.2. і додаток 1 основного договору іпотеки, згідно яким в предмет іпотеки були включені в т.ч. майнові права на квартиру АДРЕСА_3 та основний договір

іпотеки був доповнений пунктом, за змістом якого предмет іпотеки перебуває в іпотеці у іпотекодержателя на підставі іпотечного договору № 91/47/1-07/1 від 24 грудня 2007 року і передається в наступну іпотеку на підставі листа - згоди ПАТ «КБ «Хрещатик» від 30 червня 2011 року, колегія суддів зазначає, що станом на 24 грудня 2007 року позивач набув майнові права на спірну квартиру.

При цьому матеріали справи не містять доказів, що право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ТОВ «ФК «Локо» на підставі набуття права вимоги за кредитними договорами від 23 серпня 2007 року, від 24 грудня 2007 року та договорами іпотеки, які забезпечували виконання зобов`язань за вказаними кредитними договорами.

Також безпідставними колегія суддів вважає посилання суду першої інстанції на те, що позивачу було неодноразово відмовлено судом у задоволенні позовних вимог по справах з аналогічними сторонами та обставинами, якими він обґрунтовує порушення своїх прав.

Як вже зазначалося вище, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 4 липня 2017 року у цивільній справі № 759/16864/15-ц частково задоволено позов ОСОБА_1 , визнано недійсним іпотечний договір №01-47/1-11/1 від 19 квітня 2011, укладений між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ТОВ «Проект К», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельником Р.П., в частині передачі в іпотеку Публічному акціонерному товариству «Комерційний банк «Хрещатик» майнових прав на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 80,80кв.м. Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Форум-Інвест» виконати умови договору № К19/20 резервування квартири від 7 серпня 2007 року шляхом надання ОСОБА_1 всіх необхідних документів для реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_3 . 1 грудня 2017 року ОСОБА_1 зареєстрував право власності на квартиру.

Однак, 18 січня 2018 року ТОВ «ФК «Локо» зареєструвало право власності на квартиру АДРЕСА_3 .

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про витребування у ТОВ «Фінансова компанія «Локо» спірної квартири (справа № 759/11123/18). Рішенням Святошинського районного суду від 3 червня 2022 року позов було задоволено, однак постановою Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року зазначене рішення суду було скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Підставою відмови у задоволенні позовних вимог стало відчуження ТОВ «ФК «Локо» 3 листопада 2020 року спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 , який не був залучений до участі у справі.

При цьому, звертає на себе увагу та обставина, що відчуження спірної квартири на користь ОСОБА_2 відбулось за наявності судового спору щодо відчужуваної квартири, про який ТОВ «Фінансова компанія «Локо» було достеменно відомо.

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ФК «Локо», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу (справа № 759/2797/21). Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 7 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. Підставою для відмови у задоволенні позову стало обрання позивачем неефективного способу захисту.

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Локо», ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування запису про державну реєстрацію права власності (справа № 759/10685/22). Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 7 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено у зв`язку із недоведеністю позовних вимог.

Аналіз вищезазначених справ свідчить, що позивач звертався до суду за захистом своїх порушених прав не з тотожними позовами і обставини, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, також були різними.

При цьому, звернення ОСОБА_1 до суду за захистом своїх прав з різними позовами не свідчить про недобросовісну поведінку позивача, а свідчить про необізнаність позивача з правовими нормами, які дають можливість ефективно захистити свої порушені права.

Щодо доводів представника відповідача про те, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, а відтак спірна квартира не може бути у нього витребувана, колегія суддів зазначає про наступне.

Вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (близькі за змістом висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)).

На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/ недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном».

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи, дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_2 на час придбання спірної квартири був обізнаний про наявність судового спору стосовно цієї квартири, представник ТОВ «ФК «Локо» під час апеляційного перегляду не підтвердив, що товариство повідомило відповідача про наявність судового спору, квартира відповідачем була придбана за відплатним договором, обтяження на час укладення договору купівлі-продажу з квартири були зняті, а відтак відсутні підстави вважати відповідачем недобросовісним набувачем цього майна.

У пунктах 5.57 - 5.62, 5.64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 зазначено, що «перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати

обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.

Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.»

Разом з цим, недоторканність набутого добросовісним набувачем права власності за рахунок позбавлення законного власника, який не допускав недобросовісного користування своїми правами та не виражав волевиявлення на передачу майна, можливості поновити своє порушене внаслідок вибуття належного йому майна майнове право, суперечить завданню цивільного судочинства.

Принцип мирного володіння майном, закріплений у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, стосується не лише кінцевого добросовісного набувача майна, а й первинного законного володільця, який маючи у власності певне майно, розраховує, що його право на мирне володіння майном буде захищене належним правовим регулюванням.

У разі коли нерухоме майно вибуває з володіння особи, якій воно належить, поза її волею, така особа залишається дійсним власником цього майна, оскільки вона не бажала втрачати правовий зв`язок з належним їй майном. Позбавлення особи в такому випадку права повернути своє майно, яке вибуло з її володіння без наявних на те правових підстав, безумовно призводить до втручання у право такої особи на мирне володіння своїм майном і є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Водночас, ОСОБА_2 , як добросовісний набувач не звільняється від негативних наслідків, які можуть виникнути при виборі недобросовісного контрагента.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2021 року у справі № 320/62/19 зазначено, що «доводи касаційної скарги про те, що витребування спірного нерухомого майна у добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), оскільки у такому випадку на відповідача буде покладено індивідуальний та надмірний тягар, відхиляються Верховним Судом, з огляду на таке. У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ».

Колегія суддів вважає, що за обставин вибуття майна із власності законного володільця поза його волею, за відсутності його волевиявлення, витребування цього майна у добросовісного набувача на користь попереднього власника є належним і виправданим способом захисту прав останнього.

Право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. У випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння (постанова Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 760/10998/18).

Крім того, витребування від ОСОБА_2 спірного нерухомого майна не свідчить про порушення справедливої рівноваги (балансу) між інтересами позивача та інтересами відповідача, який не позбавлений права на відшкодування завданих йому збитків, зокрема, в порядку, передбаченому статтею 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до незаконного набувача, в якого він придбав спірну квартиру.

Позивач ОСОБА_1 позбавлений можливості в іншій спосіб захистити свої порушені права.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що позивач ОСОБА_1 , як власник спірної квартири, право власності якого було зареєстровано у встановленому законом порядку, має право витребувати спірну квартиру від відповідача ОСОБА_2 на підставі статті 388 ЦК України і це не призведе до порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 331131986 від 3 травня 2023 року, приватним нотаріусом Кирилюк О.Ю. 9 лютого 2021 року було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на дві квартири за № АДРЕСА_3 , які були утворені шляхом поділу квартири АДРЕСА_3 .

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Для приватного права, з урахуванням принципу розумності, є неприйнятним використання конструкції юридичної особи (зокрема, внесення нерухомості до статутного капіталу юридичної особи, вихід учасника із юридичної особи та отримання при виході), інших правомірних приватноправових засобів (зокрема, поділ об`єктів нерухомості) з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову.

Застосування приватноправових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої

статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 зазначено, що « Велика Палата Верховного Суду нагадує її попередній висновок про те, що з огляду на приписи статей 387 і 388 ЦК України на можливість витребування власником земельних ділянок не впливає їхній поділ та/або об`єднання. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц)».

За таких обставин, реєстрація відповідачем поділу спірної квартири на дві окремі квартири, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна з незаконного володіння відповідача.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про визнання за позивачем права власності на спірну квартиру задоволенню не підлягають.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 зазначено, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Отже, задоволення позовних вимог про витребування спірного майна від відповідача, є належним і достатнім способом захисту порушеного права позивача, а рішення про витребування майна на користь позивача є підставою для реєстрації права власності позивача на це майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції,

обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні даного спору суд першої інстанції не повно встановив обставини справи, не оцінив наданих доказів, неправильно застосував норми матеріального права, допустив порушення норм процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лиштви Юрія Васильовича задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 5 березня 2024 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Витребувати у ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає у АДРЕСА_10 Краснова, 19 у м. Києві, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , який проживає у АДРЕСА_11 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 6 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук