ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6969/25 Справа № 204/2453/24 Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А. І. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Трайдук Андрій Станіславович, на рішення Красногрвадійського районного суду м.Дніпропетровська від 24 квітня 2025 року, у складі судді Приваліхіної А.І. по справі № 204/2453/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання майна особистою власністю,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2024 року позивач ОСОБА_1 подав до суду позовну заяву, пред`явлену до ОСОБА_2 , на предмет поділу майна подружжя, обґрунтовуючи це тим, що сторони з 02 серпня 2003 року перебували у шлюбі. 14 березня 2024 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 204/1500/24 шлюб між сторонами розірвано. Зазначає, що у період перебування сторін у шлюбі ними було придбано легковий автомобіль Chevrolet Cаptiva, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , універсал, vin НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2384 см3, право власності на який за договором купівлі-продажу № 241/2022/3471402 від 22 жовтня 2022 року зареєстровано за ОСОБА_2 , яка ним постійно користується. Вказаний автомобіль позивач вважає об`єктом спільної сумісної власності подружжя на підставі ст. 61,69 Сімейного кодексу України та ст. 368 ЦК України, що підлягає поділу між подружжям за положеннями ст. 70,71, 72 Сімейного кодексу України та ст. 372 ЦК України. Вартість автомобіля на момент його придбання у жовтні 2022 року становила 400000 грн. Оскільки сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу даного автомобіля, тому позивач звертається до суду із даним позовом щодо поділу спірного майна шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на спірний автомобіль, стягнувши з останньої на його користь компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля у сумі 200000 грн (а.с.1-4 Том І).

04 вересня 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, пред`явленим до ОСОБА_1 , на предмет поділу майна подружжя, обґрунтовуючи це тим, що за час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 вони за спільні кошти подружжя на суму 189 840 грн придбали майно: стіл-книжку 4-х хрон. ніжки; праску Tefal; кухню МДФ білого кольору; підйомний механізм Blum; м`який кухонний куточок з ДСП зі столом та двома табуретами; шафу-купе 4-х дверну з кутовими шафами та тумбами; газову плиту Ardo A5540G6wh; двоспальне ліжко «Валентина»; гладильну дошку; пральну машину Samsung WW80R42LHFWDUA; ваги підлогові Tefal; цифровий ефірний приймач Bravis; пилосос Philips; водонагрівач Gorenje GBF150SMV9; хліб опічку Scarlet; кухонний комбайн Mulinex; багатофункціональний пристрій Canon s-SENSYS 272DW (5621С013); швейну машинку Singer Studio12; фотоапарат Nicon J2; об`єктив Nicon 1 VR 10-30/3.5-5.6; карта пам`яті Tranced GB; сумка case logic (для фотоапарату); комод Mіllenium-2; тумби для ліжка Mіllenium-2 (2 шт.); пластикові вікна Rehau на кухню, спальню, віконний блок з дверима в залу, склопакет 4-Air-4i/ (4 шт.); пластикові вікна на балкон (5 шт.); домофон (встановлення трубки до аудіодомофона цифрал); жалюзі горизонтальні з тросовою фіксацією (11 шт.); стіл комп`ютерний з тумбою; стіл журнальний; монітор Samsung, системний блок, клавіатура, ваб-камера; роутер TP Link; мишка комп`ютерна бездротова; холодильник Beko; акустична система (колонки, сам буфер); крісло офісне; вентилятор підлоговий; конвектор; люстра для стелі на 5 плафонів; світильник стельовий накладний Brille BR (3 шт.); спот Вт G9 хром; спот Brilliant 1х40 Вт Е14 коричневий 39510/56; тример чоловічий «Філіпс»; телевізор Samsung (3 шт.); велосипед міський; штори в дитячу спальню, що є спільною власністю подружжя та підлягає поділу між ними. Вказує, що все вказане майно перебуває у квартирі, яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та його матері, яка в даній квартирі не проживає. Стверджує, що в цій квартирі вони жили разом із ОСОБА_1 та їх доньками, тому за власні кошти робили в ній ремонт та придбавали всі меблі. Зазначає, що вищевказане майно не було поділено між сторонами, оскільки у грудні 2023 року ОСОБА_1 вчинив відносно неї та їх доньки ОСОБА_3 домашнє насилля, тому вона була вимушена змінити своє та дітей місце проживання, забрати з квартири тільки особисті речі свої та дітей (одяг, взуття, підручники). Вказує, що оскільки вона з дітьми мешкає у своїх батьків, житло яких повністю облаштоване меблями та побутовою технікою, то вважає за необхідне залишити більшість речей ОСОБА_1 , стягнувши на її користь грошову компенсацію. Крім того, в рахунок поділу майна просить виділити їй наступні речі: пральну машину Samsung WW80R42LHFWDUA; ваги підлогові НОМЕР_3 ; пилосос Philips; хлібопічку Scarlet; кухонний комбайн Mulinex; вентилятор підлоговий; фотоапарат Nicon J2; об`єктив Nicon 1 VR 10-30/3.5-5.6; карта пам`яті Tranced GB; сумка case logic (для фотоапарату) на загальну суму 25939 грн, а решту майна на суму 163901 грн лишити у власності ОСОБА_1 , компенсувавши їй 68981 грн. Також зазначає, що між нею та її рідним братом ОСОБА_4 укладено договір позики, за яким останній 23 серпня 2022 року переказав їй кошти в сумі 11600 доларів США на її рахунок НОМЕР_4 . Вказує, що за позичені кошти вона 23 жовтня 2022 року придбала за 352657,47 грн автомобіль Chevrolet Cаptiva, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , універсал, vin НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2384 см3, що вважає її особистою власністю. Також нею особисто було придбано два страхових поліси на 2022 та 2023 роки, проведена заміна лобового скла та куплені зимові та літні шини на всі колеса, проведено фарбування правої задньої двері, а решту коштів нею були витрачені на потреби сім`ї. Разом з цим, зазначає, що позичені нею кошти ОСОБА_4 не повернуті, а тому на даний час у неї існують боргові зобов`язання у розмірі 11600 доларів США. За період з 23 серпня 2022 року по 03 грудня 2023 року ОСОБА_1 не вчинив жодних дій щодо погашення боргу перед ОСОБА_4 . Крім того, позивач зазначає, що ОСОБА_1 жодної участі у придбанні автомобіля не приймав, автомобіль ніколи не був у його управлінні, а тому вважає, що вказане майно не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя. Просить визнати вищевказаний автомобіль її особистою власністю, провести розподіл майна подружжя і виділити в їй у власність наступні речі: пральну машину Samsung WW80R42LHFWDUA; ваги підлогові Tefal; пилосос Philips; хлібопічку Scarlet; кухонний комбайн Mulinex; вентилятор підлоговий; фотоапарат Nicon J2; об`єктив Nicon 1 VR 10-30/3.5-5.6; карта пам`яті Tranced GB; сумка case logic (для фотоапарату) на загальну суму 25939 грн, а решту майна на суму 163901 грн лишити у власності ОСОБА_1 , компенсувавши їй за відступ від рівності часток у спільному майні подружжя у розмірі 68981 грн (а.с. 2-11 Том ІІ).

Рішенням Красногрвадійського районного суду м.Дніпропетровська від 24 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя залишено без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання майна особистою власністю - задоволено частково.

Визнано особистою власністю ОСОБА_2 автомобіль Chevrolet Captiva 2014 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 .

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виділено ОСОБА_2 наступне рухоме майно на загальну суму 15997,10 грн:

1.Пральна машинка Samsung WW80R42LHFWDUA 11399,10 грн;

2.Ваги підлогові Tefal - 499 грн;

3.Пилосос циклонний Philips - 3699 грн.

В порядку поділу спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виділено ОСОБА_1 наступне рухоме майно на загальну суму 36733,90 грн:

1.Стіл-книжка 4-х хром. Ніжки - 440 грн;

2.Кухня МДФ білого кольору - 6540 грн;

3.Газова плита ARDO A5540G6 wh - 1896 грн;

4.Ліжко двоспальне «Валентина» - 1200 грн;

5.Цифровий ефірний приймач Bravis 529,90 грн;

6.Водонагрівач Gorenje GBF150SMV9 - 5764 грн;

7.Комод Millenium-2 756 грн;

8.Тумби до ліжка Millenium-2 (2 шт.) - 410 грн;

9.Пластикові вікна на (кухню, спальню, віконний блок з дверима у зал) Rehau Evro Des 70, склопакет 4-16Ar-4i, пластикові вікна на балкон - 13694 грн;

10.Домофон - 233 грн;

11.Жалюзі горизонтальні з тросовою фіксацією - 5271 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію різниці вартості рухомого майна у розмірі 10368,40 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 3790,23 грн (а.с.152-157 Том ІІ).

Рішення суду мотивовано доведеністю позивачем ОСОБА_2 , що спірний автомобіль є її особистим майном, враховуючи, що грошові кошти, зокрема, на його придбання вона брала в борг у свого брата ОСОБА_4 , якому досі грошові кошти не повернула, як і не повертав кошти позивач за первісним позовом ОСОБА_1 , а тому це рухоме майно не підлягає поділу між сторонами, адже не є спільним сумісним майном подружжя, в розумінні ст. 60,65,69,71 Сімейного кодексу України та ст. 368 ЦК України.

Щодо поділу іншого переліченого позивачем ОСОБА_2 майна подружжя суд першої інстанції вважав частково доведеним позивачем ОСОБА_2 факту спільного придбання майна, що підлягає поділу між сторонами, як спільно набуте майно у шлюбі, та частково вважав недоведеним вартість такого майна, з чого дійшов висновку про визначення 1/2 частини компенсації ОСОБА_2 у розмірі 10368,40 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, у травні 2025 року ОСОБА_1 подав через свого представника адвоката Трайдука А.С. апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи в частині визнання автомобіля особистим майном ОСОБА_2 , невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права в цій частині рішення, що призвело до помилкового висновку суду щодо відсутності підстав для поділу спірного автомобіля, просив рішення скасувати в цій частині та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на автомобіль та визнання його її особистим майном, придбаним у шлюбі з ОСОБА_1 (а.с.204-209 Том ІІ).

Апеляційна скарга мотивована тим, що рухоме майно у вигляді автомобіля Chevrolet Captiva 2014 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , придбано в період шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , а тому є спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи, що на момент купівлі автомобіля останній коштував 300 000 грн у відповідності до умов договору, тому ОСОБА_1 вважав, що автомобіль підлягає поділу шляхом сплати йому ОСОБА_2 1/2 частки вартості автомобіля у розмірі 150 000 грн, адже автомобілем фактично користується ОСОБА_2 . Також скаржник вказав, що брат ОСОБА_2 - ОСОБА_4 постійно проживає на території Польщі, тобто, 23 серпня 2022 року в момент укладанні договору позики у м. Дніпрі фізично не був присутнім, що, на думку скаржника, виключає факт укладання цього договору з особистим підписом ОСОБА_4 . Крім цього у договорі позики відсутній картковий рахунок, на який, нібито, повинен був перерахувати кошти ОСОБА_4 , враховуючи, що інформація з наданої ОСОБА_2 виписки з її карткового рахунку, де кошти знімались частинами у період з жовтня 2022 року по квітень 2024 року, тоді як автомобіль був придбаний 22 жовтня 2022 року, не підтверджує придбання спірного автомобіля саме за ці кошти. Нотаріальне посвідчення договору позики було здійснено у листопаді 2024 року у Республіці Польща, коли вже існував спір про поділ майна, що, на думку скаржника, свідчить про навмисну підготовку документів до судового розгляду.

ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у липні 2025 року через свого представника адвоката Васильєву М.В. подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , де просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення в оскаржуваній частині залишити без змін, посилаючись на повну доведеність особистого придбання спірного автомобіля нею за рахунок коштів, які вона позичила у свого брата та які ним було перераховано на її картковий рахунок, що не спростовано скаржником жодним доказом. Вважає, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що спірний автомобіль не є спільною власністю подружжя, що підтверджено нею письмовими доказами у справі, та поділу між сторонами не підлягає. Натомість ОСОБА_1 не довів того, що він мав можливість придбати спірний автомобіль за свої кошти, враховуючи, що на момент придбання автомобіля скаржник не мав належного доходу на купівлю автомобіля, при цьому утримуючи ще двох дітей та відраховувавши із його заробітної плати аліменти на користь ОСОБА_2 скаржникові достеменно було відомо, що коштів в родині не вистачало, однак, після сплати аліментів він залишок його заробітної плати використовував на свій розсуд, а родину утримувала ОСОБА_2 . Вважає, що, хоча спірний автомобіль і придбаний у період зареєстрованого шлюбу, однак, скаржником не доведено, що він якимось чином приймав участь у добутті коштів на його придбання, вкладав свої кошти до вартості автомобіля чи погашав заборгованість за договором позики брату ОСОБА_2 , що не є спільним майном подружжя та не підлягає поділу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, що з 02 серпня 2003 року сторони перебували у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 , що видано повторно 14 лютого 2024 року (а.с.5 Том І).

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2024 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.17- та на звороті Том ІІ).

Сторони є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 від 04 квітня 2006 року (а.с.13 Том ІІ) та, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 від 10 січня 2017 року (а.с.14 Том ІІ).

ОСОБА_4 є рідним братом ОСОБА_2 , що підтверджується копіями їх свідоцтв про народження (а.с.18-19 Том ІІ) та копією свідоцтва про шлюб ОСОБА_2 (а.с.5 Том І).

22 жовтня 2022 року ОСОБА_2 придбала за 300 000 гривень у ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу № 1241/2022/3471402 в ТСЦ МВС № 1241 РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області, автомобіль Chevrolet Cаptiva, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , універсал, vin НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2384 см3 (а.с.67 та на звороті Том І; а.с.22 та на звороті Том ІІ).

Згідно з висновком № 9783 судового експерта-автотоварознавця ОСОБА_8 по визначенню ринкової вартості КТЗ від 02 квітня 2024 року (а.с.96-107 Том І; а.с.23-32 Том ІІ) вбачається, що ринкова вартість автомобіля Chevrolet Cаptiva, державний номерний знак НОМЕР_1 , vin НОМЕР_2 , становить 352657,47 грн.

Із заяви ОСОБА_4 та доданих до неї документів, яка посвідчена нотаріусом Республіка Польща Матеуш Мареком (а.с.138-144 Том І) вбачається, що між ним та його сестрою ОСОБА_2 було укладено угоду від 23 серпня 2022 року, відповідно до якої він передав їй гроші у сумі 11600 доларів США, шляхом перерахування на її картковий рахунок. ОСОБА_2 , в свою чергу, зобов`язалася на власний розсуд за зазначені кошти придбати легковий автомобіль в особисту власність та зобов`язалася використовувати для потреб їхніх батьків, а також повернути йому кошти у сумі 11600 доларів США за його першою вимогою.

До вказаної заяви додано письмовий договір від 23 серпня 2022 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , за яким ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 гроші у сумі 11600 доларів США для придбання легкового автомобіля, які остання зобов`язується використати за призначенням та повернути ОСОБА_4 за першою вимогою (а.с.139 Том І).

В свою чергу, із доданої до даної заяви виписки ING Bank (Республіка Польща) (а.с.2 Том І) вбачається, що ОСОБА_4 перерахував на рахунок у АТ «КБ «Приватбанк» № НОМЕР_4 - 11 600 доларів США.

З копії розписки ОСОБА_2 від 23 серпня 2022 року (а.с.117 Том І, а.с.20-21 та на звороті Том ІІ) вбачається, що остання отримала в борг від ОСОБА_4 гроші у сумі 11 600 доларів США для придбання на свій розсуд в особисту власність легковий автомобіль для особистих потреб та потреб їх батьків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .. Вказано, що кошти їй перераховані на рахунок у АТ «КБ «Приватбанк» № НОМЕР_4 , які вона зобов`язується повернути за першою потребою ОСОБА_4 .

З`ясовуючи характер спірних правовідносин в частині поділу автомобіля та фактичні обставини справи, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 та його представником не спростовано того, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за яким останній зобов`язався передати ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 11600 доларів США для придбання нею в особисту власність на власний розсуд автомобіля, які він перерахував на рахунок ОСОБА_2 у АТ «КБ «Приватбанк», що підтверджується відповідними виписками з банку, а ОСОБА_2 зобов`язалася повернути йому гроші за першою вимогою.

Таким чином судпершої інстанції дійшов висновку, що дійсно ОСОБА_2 придбала автомобіль Chevrolet Cаptiva, 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , універсал, vin НОМЕР_2 , об`єм двигуна 2384 см3 у період її перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , але за особисті кошти, які вона отримала у позику від брата ОСОБА_4 , чим, в свою чергу, спростувала належними, достатніми та допустимими доказами презумпцію правового режиму спільного сумісного майна на спірний транспортний засіб.

З такими встановленими обставинами та висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц.

Про таке зазначено і в постанові Верховного Суду від 23 липня 2024 року у справі №752/9168/20, де за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц неодноразово наголошувалось на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Загальними засадами цивільного законодавства є, в тому числі, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України).

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Колегія суддів наголошує, що постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18 визначено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Також наголошено, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів вважає, що на підставі наданих письмових доказів у справі суд першої інстанції, з`ясувавши джерело походження коштів на придбання спірного автомобіля, час придбання, доходи ОСОБА_1 на момент купівлі автомобіля, правомірно вважав доведеним той факт, що спірний автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_11 та придбаний особисто ОСОБА_2 за рахунок позичених у свого рідного брата ОСОБА_4 коштів.

Доводи скаржника про те, що договір позики та розписка ОСОБА_2 про зобов`язання повернути кошти, узяті на придбання автомобіля, та використовувати автомобіль в своїх інтересах та інтересах батьків, зроблені в процесі розгляду справи судом, колегія суддів не може прийняти до уваги, адже такі доводи не містять в собі ані доведеності придбання спірного автомобіля за рахунок коштів скаржника, ані доводять придбання автомобіля ОСОБА_2 , хоча б в інтересах сім`ї ОСОБА_11 , щоб свідчило про участь ОСОБА_1 у придбанні цього автомобіля та використання його в інтересах сім`ї ОСОБА_11 .

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що скаржником не доведено факту спільного придбання автомобіля за спільні кошти родини ОСОБА_11 , як і не спростовано факт особистої участі у придбанні спірного автомобіля виключно ОСОБА_2 , що і є її особистою власністю та не підлягає поділу, в розумінні ст. 65,69 Сімейного кодексу України.

Приведені в апеляційній скарзі доводи скаржника колегія суддів повністю не приймає до уваги, оскільки вони не впливають на законність ухваленого рішення суду першої інстанції, оскільки ґрунтуються на незгоді скаржника з висновками суду першої інстанції та встановленими фактичними обставинами, які відповідають письмовим доказам у справі.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Отже, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині поділу автомобіля, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив фактичні обставини справи, повністю перевірив доводи і заперечення сторін, надавши їм вірну правову оцінку, ухвалив рішення, яке повністю відповідає вимогам закону.

За таких встановлених фактичних обставин, колегія суддів доходить висновку про правомірність та законність рішення суду першої інстанції в цій частині, повноту досліджених письмових доказів та надання належної їм правової оцінки, що скаржником у справі не спростовано та не доведено іншими належними та допустимими доказами, що не були враховані судом першої інстанції. Доводи скаржника зводяться до переоцінки вже з`ясованих та досліджених доказів судом першої інстанції, яким вже надавалась правова оцінка, а інших доводів скаржник не наводив. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів чинним законодавством не передбачена.

До суду апеляційної інстанції апелянтом та його представником не надано належних та допустимих доказів яка саме сума була наявна в сім`ї на придбання автомобіля, джерело походження цих коштів та його особистий вклад на це придбання, вартість за якою було придбано автомобіль.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та враховуючи, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження при розгляді його апеляційної скарги, а, відтак, і не встановлено порушення судом першої інстанції, як норм матеріального, так і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Трайдук Андрій Станіславович залишити без задоволення.

Рішення Красногрвадійського районного суду м.Дніпропетровська від 24 квітня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 24 вересня 2025 року.

Повний текст постанови складено 06 жовтня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна