Справа № 337/732/25
Номер провадження 2/337/2529/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2025 рокум. Запоріжжя

Хортицький районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді Салтан Л.Г.

за участю секретаря Кабалюка Д.А.

представника відповідача Оловетянко О.Ю. ( в режимі відеоконференцзв`язку),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

11.02.2025 року представник позивача ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 86149,96 грн., посилаючись на неналежне виконання своїх зобов`язань збоку відповідача.

Ухвалою суду від 14.02.2025 року справа прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, справа призначена до розгляду в спрощеному провадженні.

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10 березня 2025 року по цивільній справі заявлені вимоги задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» суму заборгованості за кредитним договором № 010/0858/82/0159831 у розмірі 86149,96 гривень, витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 3028,00 гривень, а всього 89177,96 гривень.

13.08.2025 адвокат Оловятенко О. Ю. в інтересах ОСОБА_1 подала заяву про перегляд заочного рішення, в якій скасувати заочне рішення, яке було ухвалено судом за відсутності відповідача ОСОБА_1 , відповідач не був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи та не мав можливості викласти свої заперечення.

Ухвалою суду від 8 вересня 2025 року заочне рішення від 10 березня 2025 року скасувати і призначити справу до розгляду в судовому засіданні на 13-00 годин 30 вересня 2025 року, сторонам встановлені процесуальні строки на подання відзиву, відповіді, заперечень.

14.09.2025 року від представника відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності та відзив, в якому вона просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на наступне.

З метою отримання банківських послуг Відповідач підписав Договір про надання банківських послуг та послуг у сфері страхування №010/0858/82/0159831 від 22.02.2017 року. Згідно з п.1.3. Договору, розмір поточного ліміту кредиту складає 5000,00 гривень. Згідно п.1.5. Договору процентна ставка за користування кредитом фіксована 45,0% річних. Відповідно до Заяви на отримання кредиту за програмою кредитування «Кредитна картка» термін кредитування 48 місяців. А отже максимальна сума, яка може бути стягнута по вказаній банківській послузі у вигляду кредитного ліміту, в разі його прострочення дорівнює:9000,00 гривень відсотки + 5000,00 гривень тіло кредиту, тобто 14 000, 00 гривень, але аж ніяк не 86 149, 96 гривень. На підтвердження заборгованості, що виникла у відповідача перед первісним кредитором позивач надав безпідставний та нічим необґрунтований розрахунок заборгованості за начебто «Кредитним договором» №010/0858/82/0159831 від 22.02.2017 року за період з 26.07.2024 по 31.12.2024 станом на 22.06.2023 року. При цьому Розрахунок заборгованості по основному боргу, відсотками та комісії нарахований первісним кредитором у матеріалах судової справи відсутній. Отже, позивачем не надано належного розрахунку заборгованості за кредитним договором, з якого вбачалося б, яким саме чином та за який період обчислені кожна зі складових зазначеної позивачем загальної суми заборгованості. Тож, наданий позивачем розрахунок є відображенням одностороннього арифметичного розрахунку позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача. Крім того, з виписки, яка міститься в матеріалах справи, неможливо встановити, за який період було обчислено суму боргу чи містить вона розрахунок пені та чи відповідає цей період строку позовної давності тощо. З історії по картковому рахунку з 22.02.2024 року по 21.08.2024 року вбачається, що станом на 25.06.2025 року (за місяць до підписання Договору про відступлення права вимоги №114/2-72 від 24.07.2024 року між позивачем та АТ «Райффайзен Банк») вихідний залишок по рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 складає - 3050,47, а на наступний день після укладення Договору про відступлення права вимоги №114/2-72 від 24.07.2024 року між позивачем та АТ «Райффайзен Банк», 25.07.2024 року вихідний залишок було безпідставно збільшено до 86149,96 гривень. Вважає, що заявлені позовні вимоги позивачем не обґрунтовані та не підтверджені належними доказами, та взагалі подані з пропуском позовної давності, а тому задоволенню не підлягають.

Правом на надання відповіді позивач не скористувався, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, з заявами про відкладення погляду справи не звертався, у позові виявив бажання щодо судового розгляду у його відсутність.

Відповідач в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про розгляд справи сповіщений у встановленому порядку.

Вирішуючи питання щодо розгляду справи у відсутність осіб, що не з`явилися до судового засідання, суд враховує, що Європейський суд з прав людини у справі "Юніон АліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" ("AlimentariaSandersS.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Європейський суд з прав людини наголошував, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною третьою статті 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже у відповідності до зазначених норм та вимог ст.223 ЦПК України суд провів судове засідання у відсутність осіб, що не з`явилися до судового засідання.

Вислухавши доводи представника відповідача, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

У судовому засіданні встановлено, що 22.02.2017 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль», ПрАТ «Страхова Компанія «УНІКА Життя» та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг у сфері страхування № 010/0858/82/0159831, відповідно до умов якого клієнт, яким є ОСОБА_1 має право отримати, а банк зобов`язаний за умови відсутності ( недостатності) грошових коштів на клієнтському рахунку надати клієнту в межах поточного ліміту грошові кошти (кредит) у розмірі та на умовах, встановлених договором, кредит надається шляхом зарахування грошових коштів на клієнтській рахунок одночасно з ініціюванням клієнтом платіжних операцій за клієнтським рахунком. Також сторонами був погоджений розмір поточного ліміту на дату кредитування становить 5000 грн., максимальний розмір кредитного ліміту -200000грн, строк, протягом якого клієнт користується та здійснює погашення кредиту, що становить 48 місяців, який починається з 22 лютого 2017 року та закінчується 22 лютого 2021 року (дата закінчення строку користування кредитом) процентну фіксовану ставку у розмірі 45% річних.

24.07.2024 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір відступлення права вимоги №114/2-72 відповідно до умов якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників. Відповідно до витягу з реєстру боржників №2 від 26.07.2024 року до договору відступлення права вимоги №114/2-72 від 24.07.2024, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 у сумі 86149,96, грн., з яких: 86149,96 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу.

Наразі між сторонами існує спір щодо повернення заборгованості за укладеним договором.

Згідно із ч. 2. ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок: повернути кредит частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно з ст. 526, 530 ЦПК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства у встановлений договором строк.

Згідно з ст. 536 ЦПК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

З аналізу зазначених норм матеріального права слідує, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, за умовами укладеного договору фінансова установа надала позичальнику суми позики, а останній зобов`язувався повернути надану позики у повному обсязі до 22 лютого 2021 року, при цьому доказів погодження інших строків нарахування процентів за договором суду та підвищення розміру кредитного ліміту суду не надано.

При цьому, на глибоке переконання суду максимальна сума заборгованості, в разі невиконання своїх зобов`язань з боку відповідача може становити 14000грн, з яких -5000 грн.-тіло кредиту в межах узгодженого кредитного ліміту, за відсутності доказів його збільшення та 9000 грн- нараховані в межах строку кредитування ( 5000х0,45/12х48 =9000грн), натомість позивачем наданий виключно розрахунок за період, з 26.07.2024 року (тобто через два дні після набуття позивачем права вимоги за договором факторингу) по 31.12.2024 року, який виключно свідчить про те, що у зазначений період правонаступником фінансової установи не було здійснено жодних нарахувань. При цьому матеріали справи не місять жодного розрахунку заборгованості, яка утворилася з часу укладення договору договір про надання банківських послуг у сфері страхування до завершення його строку дії , тобто за період з 22.02.2017 року по 22.02.2021 року.

Звертаючись до суду та обґрунтовуючи своє право на стягнення заборгованості за укладеним договором позивач зазначає, що набув відповідне право вимоги на підставі договору факторингу від 24.07.2024 року укладеного між ним та АТ «Райффазен Банк».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).

Аналіз вказаних норм свідчить, що частина перша статті 514 ЦК України регулює відносини між первісним кредитором та новим кредитором. Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення. У разі, зокрема, коли право вимоги не виникло (наприклад у разі нікчемності чи недійсності договору) або яке припинене до моменту відступлення (зокрема, внаслідок платежу чи зарахування) чи існують законодавчі заборони (або обмеження), то така вимога не переходить від первісного до нового кредитора. Тобто, відступлення права вимоги (цесія) в такому випадку не має розпорядчого ефекту. Проте, це не зумовлює недійсність договору між первісним кредитором та новим кредитором, тому що правовим наслідком відсутності критеріїв дійсності права вимоги є цивільно-правова відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено правовий висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

У постанові Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.

При цьому, відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору, та умов правочину, які не є нікчемними та не визнані судом недійними.

Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (постанова Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №752/8842/14-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 січня 2019 року у справі № 909/1411/13, від 13 жовтня 2021 року у справі № 910/11177/20).

Разом з тим, підставою заміни учасника процесуальних правовідносин є факт набуття таким учасником відповідних прав, у даному випадку кредитора, у матеріальних правовідносинах.

Передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином (постанова Верховного Суду від 24 квітня 2018 року по справі № 914/868/17).

При цьому чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог, однак це стосується майбутніх вимог тільки за умови їх визначеності та існування на момент укладення договору факторингу.

Разом з тим, як вбачається з витягу з реєстру боржників №2 від 26.07.2024 року до договору відступлення права вимоги №114/2-72 від 24.07.2024, наданого позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 у сумі 86149,96, грн., з яких: 86149,96 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу.

Однак, враховуючи, що на час відступлення прав, строк дії договору № 010/0858/82/0159831 закінчився, суд на своє глибоке переконання вважає, що АТ «Райфазенбанк» мало право передати позивачеві право вимоги, яке виникло із зобов`язання виключно в межах строку кредитування, тобто на суму не більш ніж 14000 грн, і то, виключно у разі повного невиконання відповідачем узятих зобов`язань.

Крім того, з боку відповідача надана історія по картковому рахунку з 22.02.2024 року по 21.08.2024 року, з якої вбачається, що станом на 25.06.2024 року (за місяць до підписання Договору про відступлення права вимоги №114/2-72 від 24.07.2024 року між позивачем та АТ «Райффайзен Банк») вихідний залишок по рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 складає - 3050,47 гривень, вхідний 0 грн, однак на наступний день після укладення Договору про відступлення права вимоги №114/2-72 від 24.07.2024 року між позивачем та АТ «Райффайзен Банк», 25.07.2024 року вихідний залишок вже збільшено до 86149,96 гривень, 26.07.2024 банком проведена корекція рахунку по кредиту на зазначену суму.

Інформація з зазначеної історії, також підтверджує доводи суду, що на момент укладення договору№ 010/0858/82/0159831 сума зобов`язань відповідача за договором , в будь-якому випадку не ставила заявлену до стягнення суму 86149,96 гривень, оскільки за місяць до договору факторингу вихідний залишок становив лише 3050,47 грн. При цьому позивач взагалі не довів жодним розрахунком існування заборгованості та її дійсного розміру на час укладання договору факторингу, виходячи з умов договору № 010/0858/82/0159831, відповідно до яких банк узяв на себе обов`язок з кредитування виключно за умови відсутності або недостатності грошових коштів на клієнтському рахунку відповідача надавати йому грошові кошти (кредит) з одночасним з ініціюванням клієнтом платіжних операцій за цим рахунком.

В постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі №161/16891/15-ц (провадження №61-517св18) зроблено правовий висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Отже, виписка з рахунка особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.09.2020 у справі №200/5647/18 (провадження №61-9618св19); від 25.05.2021 у справі №554/4300/16-ц (провадження №61-3689св21); від 26.05.2021 у справі №204/2972/20 (провадження №61-168св21); від 13.10.2021 у справі №209/3046/20 (провадження №61-9207св21); від 01.12.2021 у справі №752/14554/15-ц (провадження №61-14046св21), від 01.06.2022 у справі №175/35/16-ц (провадження №61-648св21).

Наданий позивачем на підтвердження заявлених вимог розрахунок щодо заборгованості, зроблений виключно за період, що починається часом набуття права вимоги за договором факторингу, суд відхиляє, оскільки він жодним не підтверджує умови кредитування та суму заборгованості за кредитом у межах строку кредитування із зазначенням відповідних транзакцій як з боку фінансової установи так із боку клієнта, отже заявлені позовні вимоги жодним чином з боку позивача, який був обізнаний з запереченням з боку відповідача по суті позову, мав можливість надати відповідь та необхідні докази на підтвердження заявлених позовних вимог, однак даним правом не скористувався, наголошуючи на тому, що судове рішення повинно базуватися на фактах, об`єктивній інформації, що підтверджена належними та допустимим доказами, сукупність яких є достатньою для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, а не на припущеннях, що мають характер здогадок, обумовлених недостатністю підстав, суд на своє глибоке переконання вважає, що сукупність доказів, наявних в матеріалах справи, які позивач надав на підтвердження заявлених позовних вимог є явно недостатньою, а тому приходить до висновку, що у задоволенні заявлених вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, та керуючись ст ст. 11, 13, 81, 89, ст. 141, 258-259, 263-265, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕННЯ БОРГІВ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором № 010/0858/82/0159831 у розмірі 86149,96 гривень відмовити.

Повний текст рішення виготовлений та оголошений у судовому засіданні 3 жовтня 2025 року, копію рішення надіслати сторонам.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня виготовлення повного тексту рішення.

Суддя: Л.Г. Салтан