ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6275/25 Справа № 932/4046/22 Суддя у 1-й інстанції - Куцевол В. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів: Єлізаренко І.А., Городничої В.С.,

за участю секретаря Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» про поділ спільного сумісного майна ,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» про поділ спільного сумісного майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.10.1991 між ним та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який 07.10.2019 розірвано за рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська.

У період подружнього життя, сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 , а також: холодильник марки «LG»; двоспальні ліжка італійського виробництва; телевізор марки «LG»; всього на загальну суму 27 275,00 грн.

З огляду на те, що у вищезазначеній квартирі проживає відповідачка, а спільне користування майном, після розірвання шлюбу є не можливим й враховуючи, що квартира є неподільною і речі домашнього побуту знаходяться в ній, позивач вважав за необхідне звернутися до суду з даним позовом у якому просив:

- визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

- припинити право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку у спільному сумісному майні , а саме на: квартиру АДРЕСА_1 ;

- виділити ОСОБА_2 у порядку поділу спільного сумісного майна: холодильник марки «LG» вартістю 6 075,00 грн.; двоспальне ліжко італійського виробництва вартістю 6 750,00 грн.; двоспальне ліжко італійського виробництва вартістю 6 750,00 грн.; телевізор марки «LG» вартістю 7 700,00 грн.; всього на загальну суму 27 275,00 грн.;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості частки у спільному сумісному майні подружжя у розмірі 725 559,00 грн.;

- вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

У відзиві відповідач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення та отримання документів в Електронному суді.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до копії рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.10.2019 ухваленого за результатами розгляду справи №200/2207/19 та копії ухвали від 18.11.2019, шлюб укладений 19.10.1991 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , розірвано.

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 батьками якої записані: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідно до копії договору про надання споживчого кредиту №0 від 25.04.2008 сторонами якого є АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , остання отримала кредит у розмірі 85 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків у розмірі передбаченому договором та кінцевим строком повернення 24.04.2029. Також у договорі зазначено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором у заставу передано квартиру АДРЕСА_1 . Вказане також вбачається з копії договору іпотеки №0/0/З та копії договору поруки №0/П за яким поручителем є ОСОБА_1 .

Згідно копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_2 . Також зі змісту вказаної довідки вбачається наявність запису про іпотеку щодо вказаної квартири, де іпотекодержателем рахується ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС».

Відповідно до звіту про проведення незалежної оцінки для визначення ринкової вартості нерухомого майна від 27.05.2022 проведеного ТОВ «Сервіспромексперт» та наданого позивачем на обґрунтування заявлених вимог, вартість квартири АДРЕСА_1 становить 1 423 843,50 грн., що дорівнює 48 768 доларів США (курс НБУ на момент оцінки становить 29,25 грн.) (т.1.а.с.25-47).

Відповідно до звіту про проведення незалежної оцінки для визначення ринкової вартості рухомого майна від 02.06.2022 проведеного ТОВ «Сервіспромексперт» та наданого позивачем на обґрунтування заявлених вимог, вартість: холодильника марки «LG» - 6 075,00 грн.; двоспального ліжка італійського виробництва вартістю - 6 750,00 грн.; двоспального ліжка італійського виробництва вартістю - 6 750,00 грн.; телевізора марки «LG» - 7 770,00 грн.; всього на загальну суму 27 275,00 грн. (т.1 а.с.19-34).

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні позову, оскільки спільне користування спірною квартирою є неможливим, та квартира є неподільною річчю.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Згідно частини третьої статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що квартира є предметом іпотеки та була придбана за кошти отримані за кредитним договором, заборгованість за яким наразі перевищує її вартість визначену за звітом наданим позивачем, заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню в розрізі питання щодо долі нерухомого майна оскільки є такими, що містять намір завдати шкоди відповідачу.

Тобто, у разі задоволення заявлених позовних вимог шляхом визнання права власності за відповідачем та стягнення з відповідачки компенсації на користь позивача, відшкодувавши компенсацію за таким рішенням суду саме відповідачка самостійно буде нести тягар відповідальності перед банком за рахунок предмета іпотеки, що вказує про наявність в діях позивача наміру завдати шкоди відповідачу шляхом використання своїх прав без дотримання стандартів чесності та добросовісності.

Крім того, позивач не довів, що відповідачка має фінансову можливість сплатити грошову компенсацію, а також не надав доказів неможливості користування спірною квартирою.

Встановлено, що 25.04.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого Позичальнику було видано кредит у сумі 85 000 доларів США 00 центів строком до 24.04.2029 року.

3 метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 25.04.2008 року між АКБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір іпотеки № 0/0/3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевим Антоном Володимировичем 25.04.2008 року за реєстровим в реєстрі за номером 1496, відповідно до якого ОСОБА_2 передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 .

Також, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 25.04.2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір поруки № 0/П від 25.04.2008 року, відповідно до якого поручитель зобов`язався солідарно відповідати перед кредитором за невиконання ОСОБА_2 усіх зобов`язань, що виникли з Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 25.04.2008 року.

27.10.2009 року назву Акціонерний комерційний інноваційний банк «Укрсиббанк» згідно рішення Загальних зборів акціонерів змінено на Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк».

08.12.2011 року на підставі Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. за реєстровим № 2949, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» права вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № 0, Договором іпотеки № 0/0/3 та Договором поруки № 0/П від 25.04.2008 року перейшли до нового кредитора, а саме: ПАТ «Дельта Банк».

13.05.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» було укладено Договір про відступлення прав вимоги № 2245/К, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. за реєстровим № 682, у відповідності до умов якого права вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № 0, Договором іпотеки № 0/0/3 та Договором поруки № 0/П від 25.04.2008 року (з усіма додатками та додатковими угодами), що укладені між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», код за та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 перейшли до нового кредитора, а саме: Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс», .

Відомості про заміну іпотекодержателя та обтяжень були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відтак право вимоги за Кредитним договором, Іпотечним договором та Договором поруки повністю перейшли до ТОВ «Укрдебт Плюс».

Відповідно до інформаційної довідки з Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за результатом пошуку інформації за РНОКПП ОСОБА_2 - НОМЕР_2 за відповідачем значиться зареєстрованим лише один об`єкт нерухомого майна, а саме квартира за адресою: АДРЕСА_3 , що являється предметом іпотеки за Договором іпотеки №0/0/3, іпотекодержателем якого виступає ТОВ «Укрдебт Плюс».

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов?язується надати грошові кошти (кредит)

позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу приписів ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов?язання може забезпечуватися заставою.

Згідно положень ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що

залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Поняття іпотеки деталізує абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку», який визначає, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов?язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов?язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими

кредиторами цього боржника у порядку, становленому цим Законом.

Системний аналіз норм чинного законодавства, яке регулює правовідносини стосовно іпотеки, вказує, що іпотека нерозривно пов?язана з нерухомістю (в даному випадку

квартирою).

В свою чергу позивач не надав належних та допустимих доказів, що на теперішній час кредит є повністю погашений.

Враховуючи вищевикладене, що спірна квартира придбана під час шлюбу, тому статус квартири як спільної сумісної власності презюмується, та у разі задоволення позовних вимог квартири залишиться іпотечним майном, тому колегія суддів звертає увагу, що задоволення позову призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, оскільки може призвести до примусового виконання рішення суду шляхом продажу квартири і, відповідно, позбавлення відповідача єдиного житла та права власності на це житло.

Присудження за рішенням суду грошової компенсації частки позивача з відповідача, яку вона сплатити не спроможна, та визнання за нею всупереч її волі права власності на частку позивача є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншому співвласнику, що суперечить вимогам статті 319 ЦК України, принципу пропорційності цивільного судочинства і порушує розумний баланс приватних інтересів.

Крім того, колегія суддів враховує, що відповідачка категорично заперечує щодо поділу та стягнення грошової компенсації частки позивача з відповідача.

Втручання у право на повагу до житла та у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення відповідно статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Втручання у право має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria», заява № 20082/02), § 56).

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Втручання держави у право на повагу до житла та право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Інакше кажучи, оскаржений захід повинен не тільки мати підставу в національному законодавстві, але й відповідати вимогам до якості закону: положення останнього мають бути достатньо чіткими у термінах і передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 41, 43).

У цій справі у разі задоволення позовних вимог шляхом припинення права власності позивача на частку у квартирі, з одночасним покладенням на відповідача обов`язку виплатити компенсацію вартості цієї частки, незалежно від її згоди та платоспроможності, виникає ризик втрати нею єдиного житла. Такий ризик пов`язаний із можливістю звернення стягнення на всю квартиру в порядку примусового виконання рішення суду.

При цьому слід ураховувати, що внаслідок реалізації спірної квартири за для задоволення вимог позивача та сплати відповідної компенсації коштів, що залишаться у відповідача після виконання зобов`язань, може виявитися недостатньо для придбання іншого житла, яке забезпечувало б їй належний рівень проживання.

Більше того, отриманих від продажу квартири коштів, може бути й недостатньо для погашення боргу, який стягнуто солідарно з позивача та відповідача за іншим рішенням суду на задоволення вимог кредитора.

Тому, в разі задоволення судом вимог позивача та захисту його прав саме у такий спосіб будуть порушені права іншого співвласника, який буде позбавлений власного житла, а можливо й залишиться з боргом, що є надмірним та непропорційним втручанням у конституційні права, а наслідки такого втручання у право на повагу до житла та право власності не є передбачуваними.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

За таких обставин, на думку колегії суддів, примусове покладення на співвласника обов`язку відшкодування частки майна іншого співвласника є винятковим заходом, який може застосовуватися лише за умови збереження права особи на житло та унеможливлення ризику його втрати, що є необхідною умовою дотримання принципу пропорційності й балансу інтересів сторін.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що позивач просить у своїй апеляційній скарзі щодо задоволення позовних вимог, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так при зверненні до суду з позовною заявою позивач просив суд першої інстанції в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя:

1) визнати за відповідачем право власності квартиру. Припинити право власності позивача на 1/2 частку у спільному сумісному майні, а саме квартирі;

2) виділити відповідачу у порядку поділу спільного сумісного майна холодильник LG 2005 року - вартість 6 075,00 грн.; двоспальне ліжко італійського виробництва 2013 року - вартість 6750, 00 грн; двоспальне ліжко італійського виробництва 2018 року - вартість 6750, 00 грн; телевізор LG 2018 року - вартість 7700,00 грн., а всього на загальну суму 27 275 грн;

3) стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості на 1/2 частки у спільному сумісному майні подружжя у розмірі 725 559, 00 грн.

Проте, у своїй апеляційній скарзі позивач просив суд ухвалити рішення щодо задоволення інших позовних вимог, а саме: визнати за відповідачем право власності на квартиру, припинити права позивачу на 1/2 частку у спільному сумісному майні, а саме: на квартиру та стягнути відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості 1/2 частки у спільному сумісному майні подружжя у розмірі 358 886 грн.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову - обов`язком суду. Вказане відповідає позиції Верховного Суду, висловленій в постанові від 8 квітня 2020 року у справі № 761/41071/19 (провадження № 61-2192св20)

Згідно з пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Так, у постанові від 22.07.2021 року у справі № 910/18389/20 Верховний Суд дійшов висновку, що заміна позовних вимог іншими вимогами та/або доповнення позовних вимог новими вимогами, зокрема і у разі, якщо позовні вимоги є вимогами немайнового характеру, відбувається саме шляхом зміни предмету позову. Зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Верховним Судом звернуто увагу, що особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Предмет позову кореспондується із способами захисту права, а відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц).

Таким чином відповідні дії позивача є зміною предмету позову.

В свою чергу, норми діючого законодавства чітко визначено, що відповідні дії можуть бути вчиненні виключно до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Натомість, зміна предмету позову при зверненні до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, нормами діючого законодавства не передбачена.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення компенсації за речі домашнього побуту колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

У постанові Верховного Суду від 11.06.2020 (справа № 757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, позивач не довів належними доказами факт придбання зазначеного в позовній заяві рухомого майна та наявності його на час виникнення спору. Наданий суду Звіт про проведення незалежної оцінки рухомого майна від 02.06.2022 року (т.1.а.я.19-34) не є належним доказом з підстав недоведеності їх придбання під час спільного проживання та наявності на даний час.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що заявлені вимоги в частині стягнення компенсації за речі домашнього побуту не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факт їх придбання та відповідно їх вартість.

Колегія суддів враховує доводи апеляційної скарги про те, що апелянт не претендує на стягнення компенсації за речі домашнього побуту і тому зменшує позовні вимоги на вказану суму компенсації, проте, апеляційний суд звертає увагу, що зміна предмету позову при зверненні до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, нормами діючого законодавства не передбачена.

Відповідно до частини 1 статті 358 ЦПК України, під час апеляційного перегляду справи: «Суд апеляційної інстанції перевіряє правильність ухваленого судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та в межах заявлених у суді першої інстанції вимог».

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить висновку, що заявлення нових вимог, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, і які вперше формулюються у апеляційній скарзі, суперечить принципу диспозитивності та змагальності процесу, що є фундаментальними принципами цивільного судочинства.

З урахуванням меж перегляду справи в апеляційній інстанції колегія суддів дійшла висновку, що доводи, викладені у апеляційній скарзі, не підтвердилися, не спростовують в цілому висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, змінивши мотивувальну частину рішення, а в решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та зміни рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2025 року залишити без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2025 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 07 жовтня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 10 жовтня 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: І.А. Єлізаренко

В.С. Городнича