Справа № 697/2041/23
Провадження № 2/697/42/2025
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року м. Канів

Канівського міськрайонного суду Черкаської області в складі:

головуючого судді: Колісник Л.О.,

з участі секретаря судових засідань: Румини М.В.,

представника позивачів: Шишки Р.І.,

відповідача : ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Висильченко Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом адвоката Шишки Руслана Івановича в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог: Державний нотаріус Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. про часткове скасування свідоцтв про право на спадщину і реєстрації прав власності на спадкове майно та визнання права власності на спадкове майна за законом,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивачів в інтересах позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог: Державний нотаріус Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. про часткове скасування свідоцтв про право на спадщину і реєстрації прав власності на спадкове майно та визнання права власності на спадкове майна за законом. З урахуванням уточнених вимог позивачі просили:

поновити строк звернення до суду;

визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори від 14.01.2008 після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами та земельну ділянку, на якій він розташований, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , номер спадкової справи 4/1997, зареєстровано в реєстрі 1-109, в розмірі 14/48 частини та реєстрацію права власності в розмірі 14/48 частини вищевказаного майна ;

визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане державним нотаріусом Канівської державної нотаріальної контори від 04.10.2018 після смерті ОСОБА_4 , на 1/4 частину житлового будинку з надвірними спорудами та земельну ділянку, на якій розташований, який знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належало ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем якого була його мати ОСОБА_4 , котра спадщину прийняла, але не оформила своїх спадкових прав, номер спадкової справи 4/1997, зареєстровано в реєстрі 2177 в розмірі 8/48 частини та реєстрацію права власності в розмірі 8/48 частини вищевказаного майна;

визнати за ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 право власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, а саме на частину домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок з житловою прибудовою, з прибудовою та ґанком, шлаконабивний облицьований цеглою, загальною площею 68,1 м 2, житловою площею - 46,3 м 2, на плані позначений літерою А-1, прибудова на плані позначена літерою а, ґнок, на плані позначений літерою а 1, житлова прибудова на плані позначена літерою А-1-1, літня кухня на плані позначена літерою Б, прибудова на плані позначений літерою б, сарай на плані позначений літерою б 1, сарай на плані позначений літерою Д, сарай- літній душ, на плані позначе Ж, погріб, на плані позначений п/г, огорожаНа плані позначена №1, хвіртка, на плані позначена №2, ворота на плані позначені №3, вимощення на плані позначена І та земельної ділянки площею 0,06949 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:1273, після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 - 4/48 частки та після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 - 7/48 частки, а всього 11/48 частки домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,06949 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:1273;

визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 право власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, а саме на частину домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок з житловою прибудовою, з прибудовою та ґанком, шлаконабивний облицьований цеглою, загальною площею 68,1 м 2, житловою площею - 46,3 м 2, на плані позначений літерою А-1, прибудова на плані позначена літерою а, ґнок, на плані позначений літерою а1, житлова прибудова на плані позначена літерою А-1-1, літня кухня на плані позначена літерою Б, прибудова на плані позначений літерою б, сарай на плані позначений літерою б 1, сарай на плані позначений літерою Д, сарай- літній душ, на плані позначе Ж, погріб, на плані позначений п/г, огорожа на плані позначена №1, хвіртка, на плані позначена №2, ворота на плані позначені №3, вимощення на плані позначена І та земельної ділянки площею 0,06949 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:1273, після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 - 4/48 частки та після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 - 7/48 частки, а всього 11/48 частки домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,06949 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:1273;

судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу адвоката та витрати на проведення експертної оцінки вартості нерухомого майна покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачі є дочкою та сином ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті відкрилася спадщина на 1/4 частину домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а саме житловий будинок з прибудовими та господарськими будівлями, та земельної ділянки площею 0, 0,06949 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:001:1273.

Інша частина що вказана житлового будинку з надвірними спорудами та земельна ділянка на якій розташований вказане домоволодіння належали матері покійного ОСОБА_4 в розмірі 1/2 частини домоволодіння та брату померлого ОСОБА_7 в розмірі 1/4 частини домоволодіння.

Спадкоємцем зазначеної 1/4 частини домоволодіння після смерті ОСОБА_5 відповідно до вимог ст. 529 ЦК УРСР редакції 1963 року, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин є позивачі, які є сином та дочкою, та мати покійного ОСОБА_4 .

Оскільки на момент смерті батька позивачі були неповнолітніми, 20.09.1994 їхня мати звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини в інтересах неповнолітніх дітей померлого. Заяву про прийняття спадщини подала також мати померлого- ОСОБА_4 , в якій зазначила про те, що спадкоємцями після смерті її сина є також ОСОБА_8 та ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивачів - ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_7 , який дітей та дружини не мав, із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_4 до нотаріальної контори не подавав.

Позивачі на підставі ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року були спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 , оскільки не було в живих його батька.

Тобто після смерті батька позивачів ОСОБА_5 та їхньої бабусі ОСОБА_4 відкрилась спадщина на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка складається з 4/48 частки (після смерті батька ОСОБА_5 ) та 7/48 частки (після смерті бабусі ОСОБА_4 ), а всього по 11/48 кожному.

Проте ОСОБА_9 всупереч вимог ст.529 ЦК УРСР в редакції 1963 року, достеменно знаючи, що існують інші спадкоємці, які на момент відкриття спадщини були неповнолітніми отримав свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстрував право власності на вищевказану частину майна. ОСОБА_9 отримав також свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 на 1/4 частину житлового будинку з надвірними спорудами який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яке належало ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем якого була його мати ОСОБА_4 , котра спадщину прийняла, але не оформила своїх спадкових прав.

При цьому не було враховано, що 20.09.1994 мати позивачів звернулась до Канівської міської державної нотаріальної контори із письмовою заявою про прийняття спадщини в інтересах неповнолітніх дітей після смерті їхнього батька.

Протягом тривалого часу ОСОБА_9 обіцяв позивачам, а саме більше 15 років, що він придбає інше рівноцінне житло або сплатить грошові кошти за частину житлового будинку, який вони повинні успадкувати після смерті свого батька ОСОБА_5 та своєї бабусі ОСОБА_4 . Натомість ОСОБА_9 ввів позивачів в оману та 30.07.2013 склав заповіт на ОСОБА_1 та ОСОБА_10 , достеменно знаючи про існування інших законних спадкоємців майна, яке він отримав у спадщину незаконно та яким не мав права розпоряджатися на власний розсуд.

ОСОБА_11 відмовився від своєї частини спадкового майна на користь своєї матері ОСОБА_1 .

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 . Мирно вирішити спір про розподіл спадкового майна між позивачами та відповідачем не вдалося, а тому позивачі вимушені звернутися до суду. На момент відкриття спадщини після смерті батька позивачів ОСОБА_5 та їхньої бабусі ОСОБА_4 позивачі самостійно подати заяви про прийняття спадщини та оформити спадщину зареєструвати право власності не могли оскільки були неповнолітніми. даним питанням займалася їхня мати яка подала заяви від їх імені але не оформила їхніх спадкових прав.

Про отримання ОСОБА_12 свідоцтв про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а також оформлення права власності на спадкове майно позивачі дізнались після звернення до державного нотаріуса 13.07.2023.

Таким чином строк звернення до суду пропущений з поважних причин.

Відповідно до статті 76 ЦК УРСР в редакції 1963 перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає тоді коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Представник відповідача подала відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнала та зазначила, що представник позивачів наводить хронологічний перелік подій та зазначає, що позивачі як спадкоємці ОСОБА_4 були позбавлені права власності на вказане майно. Проте оскаржуване свідоцтво видане на спадкове майно що складається тільки з частини житлового будинку з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 та належало померлій на підставі свідоцтва про право власності, виданого 16.01 1993.

При спадкоємстві за законом після смерті ОСОБА_4 спадкоємцями першої черги повинні були бути її сини ОСОБА_9 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 . Однак ОСОБА_7 заяву про прийняття спадщини не подавав, а ОСОБА_5 помер за два роки до смерті своєї матері. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того зі батьків, хто був спадкоємцем. Дії, що свідчать про прийняття спадщини та строк для їх здійснення наведені в ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР. Позивачі та особи, які діяли від їх імені та їхніх інтересах, в управління або володіння спадковим майном не вступали, заяви про прийняття спадщини не подавали.

Земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок до 20.12.2018 належала до земель Канівської міської ради, а тому до складу спадкового майна не входила. Земельна ділянка була передана у приватну власність ОСОБА_9 для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд рішенням канівської міської ради від 20.12.2018.

Позивачі не прийняли спадщину після ОСОБА_4 , оскільки заяв про прийняття спадщини після смерті від імені та в інтересах онуків неповнолітніх дітей не подавалися.

Представник позивачів вказує у позовній заяві, що протягом тривалого часу ОСОБА_9 обіцяв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а саме більше 15 років, що він їм придбає інше рівноцінне житло або сплатить грошові кошти за частину житлового будинку, який вони повинні успадкувати після смерті свого батька ОСОБА_5 та своєї бабусі ОСОБА_4 , але натомість ввів позивачів в оману та 30.07.2003 склав заповіт.

Таким чином, позивачам, які вже були повнолітніми, більше ніж 15 років було відомо про наявність у ОСОБА_9 правових підстав розпоряджатися майном отриманим ним у спадок,

Перебіг позовної давності встановлюється у три роки та починається від дня, коли особа довідалась чи могла довідатись про порушення свого права чи особу, яка його порушила. У разі порушення цивільного права чи інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Виходячи з викладеного, позивачами свідомо пропущено строк, у який вони могли звернутись до суду з вимогою про захист свого права інтересу. Поважність причин пропуску позивачами строку звернення до суду з посиланням ЦК УРСР не може братись до уваги судом, оскільки застосовуються норми ЦК України в чинній редакції.

Представник позивача надає копію заяви про прийняття спадщини за законом лише від імені ОСОБА_2 , а визнати право власності просить за обома позивачами. Довідка-характеристика та технічний паспорт на житловий будинок, додані позивачами до позову, не відповідають характеристикам, вказаним у справжньому технічному паспорті, складеному 02.11.1998.

Представник відповідача заперечує також проти відшодування витрат позивачів на проведення робіт з оцінки майна, оскільки висновок не є належним доказом та не відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна.

Також представником позивача не надано належних доказів на професійну правничу допомогу.

У зв`язку з викладеним, представник відповідача просить застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити позивачам поновленні строку на звернення до суду та в позові.

30.11.2023 представник позивачів надіслав письмові заперечення на відзив, у яких вказав, що до правовідносин, в т.ч. до кола спадкоємців, порядку та строків прийняття спадщини, підлягають застосуванню норми ЦК УРСР, оскільки батько позивачів ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а бабуся позивачів ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На момент смерті спадкоємців позивачі були неповнолітніми, а тому заяву про прийняття спадщини подати не могли.

Посилання представником позивача на період, протягом якого ОСОБА_9 обіцяв позивачам придбати інше рівноцінне житло чи сплатити кошти за частину будинку стосувалося лише розподілу спадщини у добровільному порядку, а не отримання свідоцтва про право на спадщину і не може трактуватися як момент виникнення права на спадщину у позивачів, так як на момент відкриття спадщини, оскільки позивачі були неповнолітніми.

Також про оформлення свідоцтв про право на спадщину ОСОБА_9 позивачі дізналися після звернення до державного нотаріуса при подачі заяви про прийняття спадщини 13.07.2023. Тобто строк звернення до суду пропущений з поважних причин.

А тому, навіть при застосуванні норм ЦК України до правовідносин, строк позовної давності починається з дня, коли позивачі дізналися про порушення своїх прав, звернувшись до нотаріальної контори.

ОСОБА_2 подала 13.07.2023 заяву про прийняття спадщини та дізналась про порушене право, повідомивши про ці обставини свого брата.

Не подання ОСОБА_3 заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори не спростовує факту порушення його прав та не позбавляє його права на звернення до суду.

Враховуючи, що земельна ділянка була приватизована, а не отримана ОСОБА_9 у спадщину, позовна заява підлягає окремому судовому провадженню.

Оскільки було порушено право позивачів на отримання частини спадщини, свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 підлягають частковому скасуванню.

У судове засіданні позивачі не з`явилися, уповноважили представляти свої інтереси свого представника адвоката Шишку Р.І.

В судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_13 позов підтримав, просив його задовольнити з підстав, заявлених у ньому, враховуючи вимоги, які були уточнені під час розгляду та просив врахувати письмове заперечення. Представник позивачів пояснив, що позивачі на час відкриття спадщини після смерті їхнього батька та бабусі були неповнолітніми. У зв`язку з цим заяву в їхніх інтересах про прийняття спадщини після батька позивачів подала їхня мати, але не оформила свідоцтва про право на спадщину на своїх дітей. У 2023 році під час звернення до нотаріуса вони дізналися про оформлення свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_9 на все спадкове майно. До звернення до нотаріуса позивачі вважали, що мали це право. Позивачам було відомо про смерть їх бабусі ОСОБА_4 , проте були неповнолітніми та згодом вони з відповідачем намагалися домовитись про мирне врегулювання спору. У зв`язку з порушенням права позивачів на спадкування частини спадкового майна вони звернулися до суду.

Відповідач у судовому засіданні пояснила, що її чоловік перед прийняттям спадщини з`ясовував у нотаріуса, чи може він отримати свідоцтва на частини житлового будинку. Нотаріус повідомив, що інші спадкоємці не зверталися з цим питанням, строки для прийняття спадщини минули, а тому він може отримати свідоцтво про право на спадщину на все майно. Відповідачам вона нічого не обіцяла, сказала, що подумає, бо важко іпереживала смерть свого чоловіка.

Представник відповідача ОСОБА_14 у судовому засіданні позов не визнала з підстав, викладених у відзиві на позов, також пояснила, що позивачі пропустили строк позовної давності. Якщо особа на час порушення її права була неповнолітні, позовна давність починається з дня набуття повноліття. Позивачі більше 15 років вже є неповнолітніми. Також після смерті бабусі позивачів їх законний представник заяви про прийняття спадщини в їхніх інтересах не подала. Лише після смерті дядька позивачів ОСОБА_2 подала заяву про прийняття спадщини. Інший позивач із такою заявою не звернувся. При цьому поважних причин для пропуску строків позовної давності позивачі не зазначають. Земельна ділянка не входить до спадщини після батька та бабусі позивачів, оскільки була приватизована у 2018 році. Оскільки заяви про залишення без розгляду у встановлений строк представником позивача не подано, а подача такої заяви у запереченнях не передбачена, вимоги щодо земельної ділянки підлягають залишенню без задоволення. Представник відповідача просила з цих підстав відмовити у позові повністю.

Третя особа в судовому засіданні пояснила, що діти спадкодавця ОСОБА_5 прийняли спадщину після його смерті, оскільки їхня мати звернулася із заявою про прийняття спадщини у їхніх інтересах. Також спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняла спадщину його мати ОСОБА_4 . Заяву про прийняття спадщини після смерті бабусі позивачів ОСОБА_4 законний представник позивачів не подавала. Спадкова справа після смерті ОСОБА_5 зберігалася в архіві, тому під час видачі свідоцтва після смерті ОСОБА_4 заява законного представника позивачів не була врахована при видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_9 .

Дослідивши обставини справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши в сукупності досліджені докази, вирішую спір в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини

Як вбачається із свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 15.02.1989, свідоцтва про народження, серії НОМЕР_2 від 05.11.1987, свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 26.01.2013 та свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 від 09.03.2017 ОСОБА_5 та ОСОБА_2 є дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_15 (а.с. 11-13, 16,т.1).

Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_15 розірваний 13.02.1991, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_5 від 13.02.1991 (а.с. 99, т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія НОМЕР_6 , актовий запис №136 (а.с.17, т.1).

Після його смерті залишилося спадкове майно, зокрема, 1/4 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27.01.1993 та угоди про поділ спадкового майна від 27.01.1993 (а.с.108, 112, т.1).

За місцем реєстрації ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 на час його смерті були зареєстровані: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Канівської міської ради Черкаської області № 11232 (а.с. 97, т.1).

Відповідно до матеріалів спадкової справи № 139-1994 спадщину після смерті ОСОБА_5 прийняли шляхом подання заяви в нотаріальну контору ОСОБА_4 (а.с.95, т.1) та ОСОБА_3 , ОСОБА_8 у зв`язку з поданням ОСОБА_15 в їхніх інтересах заяви в нотаріальну контору (а.с.96, т.1).

Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_7 від 17.09.1996 ОСОБА_4 померла14. НОМЕР_8 (а.с.101, т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_9 від 21.01.1997 (а.с.102).

Як вбачається з матеріалів спадкової справи №4-1997 після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняв її син ОСОБА_9 шляхом подання заяви про прийняття спадщини (а.с.78-79, 83, т.1).

14.01.2008 ОСОБА_9 видано свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 , на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , яка належала покійній на підставі свідоцтва про право власності від 16.01.1993 ( а.с. 88-93, т.1).

04.10.2018 ОСОБА_9 отримав також свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до вказаного свідоцтва про право на спадщину, зареєстрованого за №2177 від 04.10.2018 вищевказане майно належало ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем якого за законом була його мати гр. ОСОБА_4 , котра спадщину прийняла, але не оформила своїх спадкових прав (а.с.122, т.1).

ОСОБА_9 також прийняв спадщину на все майно ОСОБА_7 шляхом подання заяви до нотаріальної контори (а.с.125).

Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_10 від 03.02.2023 ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.145, т.1)

Згідно із матеріалами спадкової справи 222-2023 спадщину після смерті ОСОБА_9 на все майно за заповітом прийняла його дружина ОСОБА_1 (а.с. 143-144 т.1).

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням зазначених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Позивач має довести, а суд встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог чи відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі посилалися на те, що вони є спадкоємцями першої черги після смерті свого батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та своєї бабусі ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки були неповнолітніми на час відкриття спадщини.

Згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03. 2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Суд погоджується із позицією представника позивачів про застосування до спадкових правовідносин на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 , та ОСОБА_4 положень ЦК УРСР.

Так, відповідно до ч.1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Стаття 549 ЦК УРСР передбачає, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Як встановлено судом на підставі доказів, позивачі є такими, що прийняли спадщину після смерті свого батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується заявою про прийняття спадщини законного представника, поданою в їхніх інтересах у встановлений законом строк.

Водночас доказів про прийняття спадщини позивачами після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , матеріали справи не містять.

Суд відхиляє доводи представника позивача про прийняття спадщини позивачами після ОСОБА_4 оскільки вони були неповнолітніми.

Частиною 2 ст. 529 ЦК УРСР передбачено, що онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Проте ЦК УРСР не передбачав положення автоматичного прийняття неповнолітніми особами спадщини без вчинення дій, викладених у ст. 549 цього кодексу.

Лише з прийняттям ЦК України, зокрема відповідно до ч.4 ст.1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Як вбачається з п.4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Водночас позивачі просять визнати частково недійсними свідоцтва після смерті їхньої бабусі ОСОБА_4 які отримані ОСОБА_9 14.01.2008 та ІНФОРМАЦІЯ_10 .

Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину від 14.01.2008 воно видане ОСОБА_9 на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , яка належала покійній на підставі свідоцтва про право власності від 16.01.1993.

Оскільки законний представник позивачів заяву в їхніх інтересах після смерті ОСОБА_4 про прийняття спадщини не подала, згоди спадкоємців, рішення суду про продовження строку для подання заяв про прийняття спадщини в матеріалах відсутні, суд дійшов висновку про відсутність підстав для отримання в порядку представлення після смерті ОСОБА_4 спадкового майна (його частини), що було її особистою власністю, на час розгляду справи.

Позивачі оспорюють свідоцтва про право на спадщину №1-109 від 14.01.2008 на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , що належало ОСОБА_4 та свідоцтво про право на спадщину, зареєстроване за №2177 від 04.10.2018, на 1/4 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , що належало ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем якого за законом була його мати гр. ОСОБА_4 , котра спадщину прийняла, але не оформила своїх спадкових прав.

Як вбачається зі ст. 1301 ЦК України, в редакції чинній на час видачі оспорюваних свідоцтв, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Натомість ст. 1300 ЦК України передбачає внесення змін до свідоцтв про право на спадщину.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту ( постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Відповідно до висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 11.12.2024 у справі № 209/1235/20 спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.01. 2022 у справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності ( постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2023 у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2023 у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Передбачені положеннями статей 1300 та 1301 ЦК України правові конструкції «внесення змін до свідоцтва про право на спадщину» та «визнання свідоцтва про право на спадщину» є різними. Недійсність свідоцтва обумовлена певними «вадами», які існували в момент його видачі (зокрема, особа, якій видане свідоцтво, не мала права на спадкування, нікчемність заповіту). Тобто підстава недійсності свідоцтва як документа має існувати в момент його видачі. Підстави внесення змін до свідоцтва не пов`язані з протиправною поведінкою (це можуть бути, зокрема, обставини які існували, але не були відомі усім учасникам спадкових відносин або ж виникли тільки після видачі свідоцтва про право на спадщину). Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину можливе як згідно з рішенням суду, так і за згодою усіх спадкоємців, які прийняли спадщину, натомість визнання свідоцтва недійсним допускається тільки за підставі рішення суду. У ЦК України не визначено підстав внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. До них, зокрема, можливо віднести: прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України); прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, однак якому судом визначено додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України); виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину (частини третя та четверта статті 1268 ЦК України), але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати; виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, зокрема змінився розмір обов`язкової частки у спадщині (стаття 1241 ЦК України); зменшення розміру частки спадкоємця у спадщині за рішенням суду (наприклад, частина перша статті 1241 ЦК України). Виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину, але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати; виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, є підставою для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, а не визнання його недійсним (див. пункти 99 - 103 постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04.11.2024 у справі № 504/3606/14-ц (провадження № 61-6658сво23)).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України (див. правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 23.01.2013 у справі № 6-164цс12)).

Спадкоємець, який прийняв спадщину може пред`являти віндикаційний позов (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2024 у справі № 465/4103/21.

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст. 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (п. 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц.

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому ст. 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим ст.я 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів ст. 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19).

Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що ОСОБА_9 на час видачі оспорюваних свідоцтв мав право на частину спадкового майна - житлового будинку по АДРЕСА_1 , а тому вимога про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину є неналежним способом захисту позивачів, оскільки вона суперечить вимогам ЦК України.

Враховуючи висновки Верховного Суду у постанові від 11.12.2024 у справі № 209/1235/20, суд відмовляє у частковому визнанні недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом на житловий будинок, оскільки підстав для недійсності в момент їх видачі не існувало, а вимог про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом позивачами не заявлено.

З тих же підстав не підлягають похідні позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та визнання права власності на частину спадкового майна - житлового будинку, оскільки належним способом захисту спадкоємця є віндикаційний позов.

Водночас надаючи оцінку позовним вимогам в частині часткового визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, скасування державної реєстрації та визнання права власності на частку земельної ділянки та заяві представника позивачів щодо необхідності розгляду цих позовних вимог у окремому провадженні, яка викладена у запереченнях, суд встановив наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Згідно з п. 5) ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Оскільки в матеріалах справи відсутня заява позивачів та їх представника про залишення частини позовних вимог без розгляду, подана до початку розгляду справи по суті, підстави для трактування вказівки представника позивачів щодо необхідності розгляду частини позовних вимог щодо земельної ділянки у окремому провадженні як заяву про залишення частини позовних вимог без розгляду, у суду відсутні.

Під час судового розгляду по суті справи письмову заяву про відмову від частини позовних вимог у відповідності до ст. 206 ЦПК України позивачі та їх представник не подав.

Водночас у задоволенні вимог в частині визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину, скасування державної реєстрації та визнання права власності на частки земельної ділянки необхідно відмовити у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Рішенням Канівської міської ради ОТГ Черкаської області від 20.12.2018 № 13-92 «Про затвердження гр. ОСОБА_9 технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) та передачу земельної ділянки у приватну власність» затверджено ОСОБА_9 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну ділянку площею 649,0 кв.м по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:0106:1273 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка) /02.01/ та передано йому земельну ділянку у приватну власність за рахунок земель Канівської міської ради (а.с.192, т.1).

Факт передачі спірної земельної ділянки ОСОБА_9 20.12.2018 Канівською міською радою підтверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 151583549 від 29.12.2018 (а.с.193, т.1)

З огляду на викладене, оспорювана земельна ділянка не входила до складу спадщини ні після смерті ОСОБА_5 , ні після смерті ОСОБА_4 , свідоцтва про право на спадшину на неї не видавалися, тому вимоги про визнаня права власності на частини цієї земельної ділянки за позивачами з підстав спадкування після смерті їх батька та бабусі є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Наслідки спливу позовної давності спрямовані на забезпечення правової визначеності, захист потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігання несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу.

Про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності заявлено представником відповідача у відзиві на позовну заяву та у судовому засіданні.

Натомість у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц виклала правовий висновок про те, що виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя ст. 89 ЦПК України).

Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09.12.1994 №18390/91, §29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27.09.2001 №49684/99, §2).

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на наведене, дослідивши фактичні обставини справи, виходячи із меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 21.10.2020 у справі № 509/3589/16-ц, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з підстави його необґрунтованості.

Інші доводи сторін встановлених обставин справи не спростовують та висновки суду не змінюють.

Відповідно до ухвали Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 20.09.2023 застосовано забезпечення позову шляхом заборони державному нотаріусу Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. видавати свідоцтва про право на спадщину за заповітом (та/або за законом) спадкоємцям: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0649 га, кадастровий номер :01:010:1273, після смерті ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_9 в м.Жовті Води, П`ятихатського району, Дніпропетровської області, місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_11 та

шляхом заборони приватним нотаріусам Канівського міського нотаріального округу, приватним нотаріусам Канівського районного нотаріального округу, державному нотаріусу Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. вчиняти будь-які нотаріальні дії в рамках спадкової справи ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_9 в м. Жовті Води, П`ятихатського району, Дніпропетровської області, місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_11 , що стосуються домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0649 га, кадастровий номер :01:010:1273.

Відповідно до ч.1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Згідно з ч.9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Оскільки у позові відновлено повністю, заходи забезпечення позову, вжиті судом ухвалою від 20.09.2023 необхідно скасувати.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати покладаються на позивачів.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,77, 141, 158, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог: Державний нотаріус Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. про часткове скасування свідоцтв про право на спадщину і реєстрації прав власності на спадкове майно та визнання права власності на спадкове майна за законом- відмовити повністю.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 20.09.2023 у справі № 697/2041/23 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог: Державний нотаріус Канівської державної нотаріальної контори Шатило Л.А. про часткове скасування свідоцтв про право на спадщину і реєстрації прав власності на спадкове майно та визнання права власності на спадкове майна за законом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відомості про учасників:

Позивачі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_12 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_13 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , РНОКПП НОМЕР_14 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Третя особа без самостійних вимог:

Державний нотаріус Канівської державної нотаріальної контори Шатило Любов Адамівна, адреса: вул. Шевченка, буд. 6, м. Канів, Черкаський район, Черкаська область, код .

Головуючий Л . О . Колісник