Справа № 573/1639/23
Номер провадження 2/573/7/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна і резолютивна частина)

22 вересня 2025 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючого судді: Черкашиної М.С.,

з участю секретаря: Терещенко О.В.,

представника позивача: Голуб В.В.,

представника відповідача: Коломійця Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білопілля в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Міністерства юстиції України до ОСОБА_1 , Сумської обласної організації Комуністичної партії України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Комуністична партія України, про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

Враховуючи складність у виготовленні повного тексту судового рішення, що потребує значного часу в обґрунтування доводів сторін, суд вважає за необхідне проголосити вступну та резолютивну частину рішення. Повний текст рішення буде виготовлено протягом десяти днів.

Керуючись ч. 6 ст. 259, 265, 268, 273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов Міністерства юстиції України (, м. Київ, вул. Городецького, 13) до ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), Сумської обласної організації Комуністичної партії України (, вул. Соборна, буд. 25, квартира 3, м. Суми), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Комуністична партія України (, вул. Борисоглібська, 7, м. Київ), про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно, задовольнити частково.

Скасувати державну реєстрацію прав ОСОБА_1 на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 06.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Міністерства юстиції України сплачений судовий збір за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову в розмірі 2013 грн.

Стягнути із Сумської обласної організації Комуністичної партії України на користь Міністерства юстиції України, сплачений судовий збір за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову в розмірі 2013 грн

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення до Сумського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя

Справа № 573/1639/23

Номер провадження 2/573/7/25

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

22 вересня 2025 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючого судді: Черкашиної М.С.,

з участю секретаря: Терещенко О.В.,

представника позивача: Голуб В.В.,

представника відповідача: Коломійця Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білопілля в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Міністерства юстиції України до ОСОБА_1 , Сумської обласної організації Комуністичної партії України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Комуністична партія України, про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача.

13 вересня 2023 до суду надійшла позовна заява Міністерства юстиції України до ОСОБА_1 , Сумської обласної організації Комуністичної партії України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Комуністична партія України, про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно. Позовні вимоги вмотивовані тим, що рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі № 826/9751/14, яке набрало законної сили 27.07.2022 заборонено діяльність Комуністичної партії України (далі- Партія), передано майно, кошти та інші активи Партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави.

У ході виконання Мін`юстом судового рішення в частині передачі майна, коштів та інших активів Комуністичної партії України у власність держави встановлено, що після подання позовної заяви Мін`юсту Сумською обласною організацією Комуністичної партії України (далі - Обласна організація) відчужене належне їй майно, а саме квартиру загальною площею 25,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 06, на підставі договору дарування від 15.09.2014 №326, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ващенко Л.В. на користь ОСОБА_1 , який є фіктивним, а тому підлягає визнанню недійсним у судовому порядку. Набувачем спірного майна стала ОСОБА_1 , яка була керівником Білопільської районної організації Комуністичної партії України. У даному випадку сторони спірного Договору знали заздалегідь, що такий Договір не буде виконаний, що він має інші цілі, ніж передбачені цим Договором, тобто між відповідачами умисно укладено фіктивний правочин.

Посилаючись на викладене вище, а також те, що саме на Міністерство юстиції України покладені повноваження щодо вжиття заходів до розшуку майна забороненої політичної партії, складення та затвердження переліку майна політичної партії, переданого у власність держави, Мін`юст звернувся до суду про визнання спірного договору недійсним та скасування державної реєстрації прав на спірне майно для подальшого забезпечення передачі цього майна у власність держави ( т. 1 а.с. 1-14).

Процесуальні дії у справі. Позиції учасників справи та подані ними заяви (клопотання).

Ухвалою від 18 вересня 2023 відкрито провадження у справі за вказаним вище позовом та призначено її до підготовчого судового розгляду у загальному позовному провадженні. Ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів у справі (т. 1 а. с. 36-37).

09.10.2023 до суду від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Коломійця Д.М. надійшов відзив на позовну заяву, який мотивований наступним.

Міністерством юстиції України в підґрунтя позову про визнання недійсним Договору покладено рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду по справі №826/9751/14, яке набрало законної сили 27.07.2022 за позовом Міністерства юстиції України, поданим ним у 2014. Позивач не вказав, що у справі №826/9751/14 він звертався з заявою про забезпечення позову, відносно чого Восьмим апеляційним адміністративним судом 29.06.2022 було постановлено ухвалу, якою, окрім іншого, було накладено заборону на вчинення реєстраційних дій відносно численного нерухомого майна, в тому числі розташованого на території Сумської області.

Однак, щодо квартири, яка належить ОСОБА_1 та до 15.09.2014 належала Відповідачу 2, Позивач та підпорядкована йому станом на 11.07.2014 Державна реєстраційна служба України будь-яких заяв про забезпечення позову у справі №826/9751/14 не подавали, хоча Міністерство юстиції України є безпосереднім держателем Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно починаючи з 21.01.2015.

Тобто, Позивач, вільно розпоряджаючись своїми процесуальними правами у справі №826/9751/14, будучи держателем Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, а відтак маючи постійний безперешкодний доступ до відомостей в тому числі відносно реєстраційних дій щодо майна, яке належало Відповідачу 2, належить ОСОБА_1 , не вжив мінімальних залежних від нього заходів для забезпечення свого інтересу, хоча мав або повинен був знати про вчинення Відповідачем 2 правочину з дарування квартири ще 15.09.2014.

Таким чином, більш ніж 9 років Позивач не вживав будь-яких заходів щодо квартири, не вчиняв заходів процесуального реагування в межах справи №826/9751/14 або в окремому провадженні, хоча був безумовно обізнаний як щодо перебування у власності Відповідача 2 квартири, так і щодо переходу права власності на неї до ОСОБА_1 , а відтак Позивач не має права вимоги, на якому наполягає.

Крім того, Позивач вважає, що за рахунок вказаних обставин сторони спірного Договору знали заздалегідь, що такий Договір не буде виконаний, що він має інші цілі, ніж передбачені Договором, що укладення Договору спрямоване не на реальне настання наслідків Договору дарування, а має на меті уникнення передачі майна у державну власність. Такі висновки Позивача є нічим не обґрунтованими припущеннями, недостатніми для доведення фіктивності правочину із визнанням на цій підставі Договору недійсним.

Позивач не навів фактичних обставин правовідносин Відповідачів, що засновані на укладеному між ними Договорі, обставин володіння, користування та розпорядження ОСОБА_1 набутою нею у дар квартирою, а відтак і не надав оцінку цим обставинам, обмежившись посиланням на приналежність сторін Договору до відповідної політичної партії, що є суб`єктивним фактором та вочевидь недостатнім чинником для встановлення факту фіктивності оспорюваного Позивачем правочину.

Не зважаючи на такий довід Позивача, ним не наведено доказів того, що квартира використовувалася або перебувала у володінні не ОСОБА_1 , а перебувала під контролем політичної партії або її відокремленої організації.

Відсутність доказів перебування квартири під контролем її попереднього власника або будь-якої іншої особи, ніж ОСОБА_1 , спростовується насамперед тим, що жоден з засновників Білопільської районної організації КПУ, а так само і дана організація, ніколи не були зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується належним доказом, долученим до цього відзиву.

В той же час ОСОБА_1 , набувши у власність на підставі Договору Квартиру, як фізична особа, громадянка України, власник квартири вжила всіх залежних від неї заходів до оформлення правовідносин з постачальниками комунальних послуг за адресою розташування квартири, приступивши до її експлуатації. ОСОБА_1 відкрито користується належною їй Квартирою, сплачує комунальні послуги, неодноразово проводила ремонти у цій квартирі. Зокрема ОСОБА_1 була змушена здійснити заміну вхідних дверей та вікон квартири, пошкоджених під час бомбардування м. Білопілля у березні та липні 2023 року.

Всім цим наведеним обставинам є належні докази, частина яких надається одночасно із даним відзивом. Відтак переконаність Позивача у фіктивності Договору не підтверджена ним жодним доказом та, навпаки, спростовується ОСОБА_1 наданими суду доказами володіння, користування та розпорядження майном в її інтересах, як власника та виконанням нею обов`язків власника нерухомого майна.

Також зазначає, що висновки Верховного Суду у справах, на які містяться посилання Позивача у поданій ним позовній заяві, безпосередньо пов`язані з фактичними обставинами цих справ та не місять жодних предметних аналогій з обставинами справи № 573/1639/23. Беззмістовним є висновок Позивача й про те, що він має набути права кредитора відносно політичної партії, як юридичної особи, що припиняється.

Помилковим є і переконання Позивача у тому, що наслідки прийняття судового рішення про заборону діяльності політичної партії варто розуміти як позбавлення права власності на майно, що на думку Позивача є санкцією за вчинення правопорушення, що передбачена законом.

Тобто, Позивач не надав своїм вимогам належного, зрозумілого та однозначного правового обґрунтування, наводячи у позові лише гасла про суперечність укладеного Договору вимогам закону, про його не спрямованість на настання обумовлених правових наслідків, не вказуючи при цьому в чому саме та яким саме нормам актів законодавства України не відповідає Договір, та які саме правові наслідки мали б настати, але, на думку Позивача, не настали.

Вимога Позивача про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 , є незаконною, необгрунтованою та безпідставною.

Окрім цього, Позивач просить суд виходити з положень ст. 257 ЦК України, зазначаючи, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Однак, п. 5 ч. 2 ст. 248 ЦК України встановлено спеціальну позовну давність в один рік, яка застосовується до вимог про розірвання договору дарування.

Позивач має постійний, безперешкодний, повний та всебічний доступ до всієї інформації про правочини, що вчинялися та вчиняються на території України відносно нерухомого майна, про реєстрацію прав власності щодо наявного на території України нерухомого майна, про осіб їх нинішніх та колишніх власників, включаючи Відповідача 2 та ОСОБА_1 , як власницю Квартири, а тому висловлені у позові заяви та акцентуації Позивача заслуговують на належну оцінку його діяльності, як державо утворюючого органу виконавчої влади.

Таким чином, матеріали позовної заяви не підтверджують твердження Позивача щодо мети укладення Відповідачами оспорюваного Договору та недотримання сторонами цього Договору вимог ст. 203 ЦК України в момент його укладення. На підставі викладеного у відзиві, представник відповідача ОСОБА_1 просив відмовити Міністерству юстиції України у задоволенні позову повністю ( т. 1 а. с. 82-85).

Ухвалами суду від 24 листопада 2023 задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів та виклик свідків ( т. 1 а. с. 179-180).

24 листопада 2023 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду (т. 1 а. с. 181).

Ухвалою суду від 25 жовтня 2024 року провадження у справі зупинено, до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 924/971/23 ( т. 2 а.с. 114-115).

Ухвалою суду від 26 червня 2025 року провадження у справ відновлено ( т.2 а.с. 13 ).

Представник позивача - Міністерства юстиції України Голуб В.В., яка здійснювала участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Коломієць Д.М., який також приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов та додаткових поясненнях.

Представники відповідача - Сумської обласної організації Комуністичної партії України та третьої особи - Комуністичної партії України в судове засідання не з`явились, відзиву та пояснень до суду не направили.

Допитаний у судовому засіданні 07.03.2024 року свідок ОСОБА_2 повідомив, що він очолював Сумську обласну організацію Комуністичної партії України. Так, починаючи із 2001 року по 2014 рік фінансування партії з державного бюджету чи з інших джерел органів влади не здійснювалося, діяльність проводилася лише за партійні внески. У 2010 році у Сумської обласної організації була можливість розширювати свою політичну базу за рахунок внесків членів партії, які складали в області більше ніж 200 000 грн. на рік. Тому квартира у м. Білопілля була також придбана виключно за рахунок вказаних внесків та тягар утримання квартири також здійснювався за вказані внески. Вказане рішення про відчудження квартири у вересні 2024 року було прийняте також у зв"язку із адміністративною реформою, оскільки на початку 2014 року було питання, чи буде Сумська область чи не буде. Рішення про дарування квартири саме ОСОБА_1 було прийняте постановою Президії Центрального комітету Компартії України тому, що саме відповідачка починаючи із 1976 року була членом комуністичної партії, а з 1993 року займалася відродженням Білопільської організації комуністичної партії. Вона користувалася заслуженим авторитетом жителів Білопільського району Сумської області, має нагороди та заохочення. Починаючи з 2015 року робота партії зупинилася, а у 2019 році були ліквідовані партійні осередки.

Свідок ОСОБА_3 , допитаний у судовому засіданні 07.03.2024 повідомив, що він із дружиною почали орендувати кватиру у АДРЕСА_2 , у період із кінця лютого 2022 до 24 березня 2023, коли внаслідок авіаудару у м. Білопілля були пошкоджені вхідні двері та вікно у квартирі. Були замінені двері вартістю 12 000 грн. та вікно вартістю 1700 грн. Після цього вони у квартирі не проживали, а використовували як перукарню, де працювала дружина. До 2022 року вони не були знайомі із ОСОБА_1 , тому йому не відомо, як використовувалася квартира до вказаного часу.

Під час розгляду справи судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Судом встановлено, що у 2014 Міністерство юстиції України звернулось до суду з позовом про заборону діяльності Комуністичної партії України у зв`язку із порушенням партії статті 5 Закону України «Про політичні партії в Україні».

Рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі №826/9751/14, яке набрало законної сили 27.07.2022 задоволено позов Міністерства юстиції України до Комуністичної партії України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служб безпеки України, Всеукраїнського об`єднання «Свобода», Радикальної партії Олега Ляшка, Громадської організації «Воля-Громада-Козацтво», Української республіканської партії, ОСОБА_4 , за участю Офісу Генерального прокурора, про заборону діяльності політичної партії. Вказаним рішенням заборонено діяльність Комуністичної партії України, передано майно, кошти та інші активи Комуністичної партії України, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави.

Згідно з пунктом 2 Порядку переходу у власність держави майна, коштів та інших активів забороненої судом політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2022 №896 (Далі-Порядок), після набрання законної сили рішенням суду про заборону політичної партії, у резолютивній частині якого зазначено про передачу майна політичної партії у власність держави, Мін`юст вживає заходів до розшуку майна політичної партії, зокрема за відомостями єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Мін`юст.

Міністерством юстиції видано наказ від 07.11.2022 №4964/5 «Про затвердження Переліку майна, коштів та інших активів забороненої судом Комуністичної партії України (ідентифікаційний код 00049147), її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень, що передається у власність держави», до якого вносились відповідні зміни.

Також з`ясовано, що 15.09.2014 між Сумською обласною організацією Комуністичної партії України в особі керівника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір дарування квартири загальною площею 25,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 06, який був посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ващенко Л.В., зареєстрований в реєстрі за №326, що підтверджується матеріалами справи (т. 1 а. с. 90-93).

Предмет дарування на час укладення оспорюваного Договору не перебував під арештом чи забороною, був вільним від будь-яких обтяжень та обмежень. Цей факт було перевірено нотаріусом під час посвідчення договору. Тобто, Договір дарування укладався його сторонами свідомо, з метою передачі майна обдарованому безоплатно, без будь-яких умов та застережень. Приватним нотаріусом на виконання вимог Закону України «Про нотаріат» було встановлено осіб, перевірено відсутність податкової застави, заборони відчуження або арешту квартири. волевиявлення сторін оспорюваного договору було спрямовано на встановлення цивільно-правових відносин, які передбачені цим укладеним Договором.

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що на підставі договору дарування від 15.09.2014 № 326, посвідченого приватним нотаріусом Сумською міського нотаріального округу Ващенко Л.В. квартиру загальною площею 25,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 06, відчужено ОСОБА_1 , яка згідно відомостей ЄДР була керівником Білопільської районної організації Комуністичної партії України ( т. 1 а. с. 15-20).

В той же час ОСОБА_1 , набувши у власність на підставі Договору дарування квартиру, як фізична особа, громадянка України та власник майна вжила всіх залежних від неї заходів до оформлення правовідносин з постачальниками комунальних послуг за адресою розташування квартири, приступивши до її експлуатації. ОСОБА_1 відкрито користується належною їй квартирою, сплачує комунальні послуги, неодноразово проводила ремонти у ній, зокрема була змушена здійснити заміну вхідних дверей та вікон у квартирі, що підтверджується матеріалами справи у їх сукупності.

Позивач у позові наголошує на тому, що договір дарування від 15.09.2014 підлягає визнанню недійсним, як фіктивний, з огляду на те, що сторони при його укладанні знали заздалегідь, що він не буде виконаний, а його укладання спрямовано не на реальне настання наслідків договору дарування, а має на меті уникнення передачі майна у державну власність.

Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд відзначає наступне.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 216 ЦК України визначає правові наслідки недійсності правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України).

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (частина п`ята статті 216 ЦК України).

Отже, якщо правочин є оспорюваним, то такий правочин визнається недійсним судом (якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом). Натомість нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом, такий правочин не породжує будь-яких прав та обов`язків. Нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його вчинення, не потребує окремого судового рішення про визнання його недійсним. Суд констатує нікчемність правочину у межах розгляду конкретної справи та застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до частин першої та другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Термін «публічний порядок» необхідно розуміти як оціночний критерій, елементи якого закріплені в публічно-правових нормативних актах держави, що визначають основи державного ладу, політичної системи та економічної безпеки держави. Тому правовий захист не надається жодним правам чи інтересам, які могли б виникнути з дії, що порушує публічний порядок.

У постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 у справі № 6-1528цс15 зроблено висновок про те, що статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

Суд також зазначив, що, виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. Водночас категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, Верховний Суд України виснував, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.

Питання застосування статті 228 ЦК України досліджувалося і Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22, у якій зазначено, що необхідно враховувати логіку викладу норм у цій статті в цілому, а саме закладену там ієрархію цінностей: у частині першій йдеться про охоплені категорією публічного порядку цінності засадничого значення для суспільства, які є очевидними (у балансі приватного і публічного інтересів тут з очевидністю переважає загальний, публічний інтерес настільки, що існування приватного інтересу може навіть не визнаватись); натомість у частині третій йдеться про інтереси держави, суспільства, його моральні засади, які підлягають встановленню, оцінці і, якщо вони переважатимуть приватний інтерес, на задоволення якого був укладений правочин, він може бути визнаний недійсним.

Отже, у правовій державі інтереси держави повинні відповідати інтересам суспільства та не можуть їм суперечити. Ті з інтересів суспільства, які становлять власне його фундамент, становлять публічний порядок. Тобто інтереси суспільства і публічний порядок співвідносяться як родове і видове поняття: забезпечення публічного порядку завжди в інтересах суспільства, однак не все, що становить інтерес суспільства, становить публічний порядок. Його становлять лише фундаментальні цінності.

До таких цінностей безумовно належать суверенітет, територіальна цілісність і конституційний лад держави, безпека життя і здоров`я населення, основоположні права і свободи людини.

Загальні засади утворення і діяльності політичних партій визначені Конституцією України.

Громадяни України мають право на свободу об`єднання у політичні партії та громадські організації для здійснення і захисту своїх прав і свобод та задоволення політичних, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів. Політичні партії в Україні сприяють формуванню і вираженню політичної волі громадян, беруть участь у виборах (частини перша, друга статті 36 Конституції України).

Статтею 37 Конституції України встановлено, що утворення і діяльність політичних партій та громадських організацій, програмні цілі або дії яких спрямовані на ліквідацію незалежності України, зміну конституційного ладу насильницьким шляхом, порушення суверенітету і територіальної цілісності держави, підрив її безпеки, незаконне захоплення державної влади, пропаганду війни, насильства, на розпалювання міжетнічної, расової, релігійної ворожнечі, посягання на права і свободи людини, здоров`я населення, забороняються.

Конституційний Суд України у Рішенні від 12.06.2007 № 2-рп/2007 зазначив, що політичні партії забезпечують участь громадян України в політичному житті суспільства, впливають на державну владу, беруть участь у формуванні органів влади і контролі за їх діяльністю./

Відповідно до статті 2 Закону України «Про політичні партії в Україні» політична партія - це зареєстроване згідно з законом добровільне об`єднання громадян - прихильників певної загальнонаціональної програми суспільного розвитку, що має своєю метою сприяння формуванню і вираженню політичної волі громадян, бере участь у виборах та інших політичних заходах.

Основний статус політичної партії - публічно-правовий. Політична партія є важливим інститутом представницької демократії, за допомогою якого громадяни беруть участь в політичному житті суспільства та управлінні державою. Політичні партії беруть участь у виборах та формуванні влади, сприяють вираженню політичної волі громадян.

За змістом пункту 11 статті 92 Конституції України засади утворення і діяльності політичних партій віднесено до найважливіших суспільних відносин, які визначаються виключно законами України. Конституційний Суд України зазначає, що політичні партії забезпечують участь усіх громадян України у політичному житті суспільства, впливають на державну владу, беруть участь у формуванні органів влади і контролі за їх діяльністю. Можливість належного функціонування політичних партій у суспільстві є однією із загальних засад конституційного ладу держави, складовою якого є суспільний лад.

Отже, діяльність політичних партій спрямована на реалізацію публічного інтересу, зокрема вплив на формування державної політики та управління, та безумовно пов`язана з основними політичними процесами у державі, невід`ємною частиною яких є збереження та розвиток української державності в умовах незалежності з урахуванням закріплених у Конституції України принципів, порушення яких у діяльності політичних партій в силу приписів статті 37 Конституції України не допускається.

Діяльність політичних партій підлягає державному контролю. Право політичних партій набувати, володіти та розпоряджатися майном піддається законодавчим обмеженням, що зважаючи на значимість політичних партій в політичному житті суспільства повинно слугувати додатковою гарантією їх законної діяльності.

Враховуючи те, що основною метою діяльності політичних партій є сприяння формуванню та вираженню політичної волі громадян, участь у виборах та інших політичних заходах, здійснення володіння, користування та розпоряджання майном політичних партій повинно здійснюватися для досягнення зазначеної мети.

Згідно з частиною четвертою статті 11 Закону України «Про політичні партії в Україні» після реєстрації політична партія набуває статусу юридичної особи.

Закон наділяє політичну партію статусом юридичної особи для виконання політичною партією передусім публічно-правових функцій, спрямованих на досягнення мети створення політичної партії.

Тобто, будучи суб`єктом публічно-правових відносин, у приватноправових відносинах політична партія бере участь виключно у тій мірі, яка необхідна для забезпечення її існування та діяльності як суб`єкта публічно-правових відносин.

Правосуб`єктність політичної партії як юридичної особи є спеціальною, вона підпорядкована меті участі такої організації у публічних відносинах, пов`язаних зі здобуттям публічної влади, та інших суспільно важливих для держави відносинах.

Статтею 14 Закону України «Про політичні партії в Україні» визначено, що держава гарантує політичним партіям право на кошти та інше майно для здійснення своїх статутних завдань. Політичні партії є неприбутковими організаціями. Політичні партії для здійснення своїх статутних завдань мають право на власне рухоме і нерухоме майно, кошти, обладнання, транспорт, інші засоби, набуття яких не забороняється законами України.

Використання належного політичній партії майна (коштів) не з метою реалізації її статутних завдань суперечить приписам статті 14 Закону України «Про політичні партії в Україні». Це означає, що відчуження майна політичної партії повинно відповідати публічним цілям партії, тобто фінансувати її політичну, організаційну чи соціальну діяльність.

Згідно з частиною першою статті 23 Закону України «Про політичні партії в Україні» політичні партії припиняють свою діяльність шляхом реорганізації чи ліквідації (саморозпуску) або в разі заборони її діяльності чи анулювання реєстраційного свідоцтва в порядку, встановленому цим та іншими законами України.

Рішення про реорганізацію чи саморозпуск приймається з`їздом (конференцією) політичної партії відповідно до статуту політичної партії. Одночасно з прийняттям такого рішення з`їзд (конференція) політичної партії приймає рішення про використання майна та коштів політичної партії на статутні чи благодійні цілі (частина друга статті 23 Закону України «Про політичні партії в Україні»).

З наведених приписів нормативних актів слідує, що законодавство встановлює обмеження та заборони щодо розпорядження майном політичних партій. Майно, що належить політичній партії, повинно використовуватися з метою реалізації статутних завдань політичної партії, таке майно може передаватися на благодійні цілі лише у разі припинення діяльності політичної партії шляхом реорганізації чи саморозпуску.

Законодавство виключає можливість розподілу майна, що належить політичній партії як неприбутковій організації, між її засновниками або учасниками (членами). Учасники політичних партій не мають майнових прав на майно політичної партії, навпаки, вони вносять обов`язкові членські внески на створення та діяльність партії. Майно політичної партії не може переходити її членам, у тому числі і у разі припинення діяльності політичної партії.

Як вбачається із матеріалів справи, передача Сумською обласною організацією Комуністичної партії України спірного нерухомого майна в дар ОСОБА_1 , яка була членом партії та очолювала Білопільську районну організацію Компартії України, свідчить про те, що укладення спірного договору дарування було спрямоване на збереження контролю над майном політичної партії .

Для належної правової кваліфікації спірного договору дарування важливою є оцінка обставин, за яких такий договір було укладено, а саме після початку провадження у справі № 826/9751/14 про заборону діяльності КПУ.

Рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі № 826/9751/14 суд встановив обставини, які свідчать про те, що діяльність КПУ становить реальну загрозу конституційному ладу та основним правам і свободам громадян України, а також спрямована на завдання шкоди державній безпеці, суверенітету та територіальній цілісності України.

Складовою публічного порядку, зокрема, є правовідносини, пов`язані з належним функціонуванням політичної системи, включно з використанням політичними партіями майна на цілі, пов`язані з законною діяльністю політичних партій.

Як зазначено вище, держава гарантує політичним партіям право на кошти та інше майно винятково для здійснення правомірної діяльності, спрямованої на реалізацію мети діяльності політичної партії, визначеної статтею 2 Закону України «Про політичні партії в Україні». Це означає, що розпорядження майном повинно відповідати цілям партії, тобто фінансувати її політичну, організаційну чи соціальну діяльність, яка у свою чергу не повинна суперечити приписам статті 37 Конституції України.

Спірний договір дарування укладений 15.09.2014, тобто вже після відкриття провадження у справі № 826/9751/14 та після настання обставин (здійснення політичною партією забороненої діяльності), які стали підставою для порушення питання про заборону КПУ.

Крім того, Постановою Президії Центрального Комітету Компартії України від 14 серпня 2014 року надано дозвіл Сумській обласній організації Компартії України та уповноважено її керівника -Даниленка В.А. на вчинення дій, передбачених законодавством на відчуження нерухомого майна - квартири за адресою : АДРЕСА_2 , на користь відповідача ОСОБА_1 ( т. 1 а.с. 198).

Укладаючи спірний договір, Сумська обласна організація Комуністичної партії України знала про звернення Мін`юсту з позовом про заборону діяльності КПУ та усвідомлювала наслідки можливого задоволення адміністративного позову (втрата контролю над майном та іншими активами партії). Внаслідок вчинення правочину відбулося відчуження майна, призначеного для здійснення статутної діяльності політичної партії, всупереч закону, з умислом на укладення правочину з протиправною метою.

Виходячи з обставин справи, сторони спірного договору дарування усвідомлювали протиправність вчинення такого правочину і суперечність його мети публічному порядку (публічно-правовим відносинам, які визначають основи суспільного ладу держави) та свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Підсумовуючи викладене вище слід дійти висновку, що укладаючи спірний договір дарування Сумська обласна організація КПУ діяла всупереч вимогам статті 14, частини другої статті 23 Закону України «Про політичні партії в Україні». Як діяльність політичної партії, яка завдає шкоди державній безпеці, так і розпорядження майном політичної партії не у спосіб і не для мети, визначеної законом, є порушенням публічного порядку.

Слід зауважити, що нікчемний правочин є недійсним уже в момент свого вчинення (ab initio) і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто ні для кого не зумовлює переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

Подібний висновок міститься й у пункті 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 у справі № 910/10784/16, у якому зазначено, що правочин є нікчемним з моменту його вчинення незалежно від пред`явлення позову про визнання його недійсним і бажання сторін; бажання сторін про визнання його дійсним до уваги не беруться, оскільки такий правочин суперечить нормам закону.

З урахуванням викладеного суд вважає, що спірний договір є нікчемним на підставі приписів частин першої, другої статті 228 ЦК України як такий, що порушує публічний порядок.

Щодо способів захисту порушеного права, то тут слід зазначити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам [подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)].

У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 сформульовано висновки про те, що такий cпociб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то зазначає про це у мотивувальній частині судового рішення як обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення (пункт 33.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19).

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечувати відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу (пункт 33.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19).

З огляду на викладене вимога позову про визнання спірного договору недійсним задоволенню не підлягає саме з підстав її невідповідності критеріям ефективності та належності способів захисту порушеного права.

Водночас відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто для ефективного захисту інтересу держави у цій справі необхідно повернути спірне нерухоме майно у власність Сумської обласної організації КПУ, тим самим застосувавши наслідки недійсності нікчемного договору.

Саме застосування наслідків недійсності правочину (реституція) як юридичний наслідок констатації нікчемності договору є належним та ефективним способом захисту порушеного права держави в цій справі.

Заявляючи вимогу про скасування державної реєстрації прав ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно, Мін`юст має на меті повернути таке майно КПУ.

В силу абзаців другого, третього частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скасування державної реєстрації прав ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно призведе до державної реєстрації набуття прав Відповідача 2 на таке нерухоме майно.

Державна реєстрація прав на майно за Відповідачем 2 за наслідками скасування реєстрації права ОСОБА_1 підтверджує повернення майна попередньому власнику.

Щодо пропуску строку позовної давності суд зазначає наступне.

Не заслуговує на увагу посилання представника відповідача ОСОБА_5 на те, що Мін`юстом було пропущено строк звернення до суду, оскільки позов про заборону Комуністичної партії України подано до суду у липні 2014 року. Тобто з липня 2014 року позивач (який є держателем Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) мав можливість провести моніторинг Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в ході вжиття заходів із розшуку майна Комуністичної партії України та довідатися про наявність оспорюваного договору дарування.

Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Частиною третьою статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Законодавець у частині третій статті 261 ЦК України встановив особливості початку перебігу позовної давності.

З урахуванням принципу розумності та справедливості очевидним є те, що закріплення особливого початку перебігу з початком виконання нікчемного правочину має поширюватися тільки на сторони нікчемного правочину, оскільки саме сторони (сторона) здійснюють виконання і, зрозуміло, їм про його здійснення має бути відомо. Тобто презюмується, що сторони (сторона) нікчемного правочину обізнані про початок його виконання.

Для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою, яка пред`явлена стороною такого правочину, належить застосовувати частину третю статті 261 ЦК України.

Водночас вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою (абзац 1 частини п`ятої статті 216 ЦК України).

Заінтересована особа (не сторона нікчемного правочину) вочевидь може й не знати про існування нікчемного правочину, а також про те, що почалося виконання нікчемного правочину.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) чинники.

Отже, для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою про застосування наслідків нікчемного правочину, яка пред`явлена заінтересованою особою (не стороною нікчемного правочину), належить застосовувати частину першу статті 261 ЦК України. Початок перебігу позовної давності в такому випадку починається з наступного дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (див. близькі за змістом висновки у постановах Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 638/16768/19, від 29.11.2022 у справі № 910/4905/20, від 22.01.2025 у справі № 753/6230/22).

Оскільки держава (в інтересах якої до суду звертається Мін`юст) не є стороною спірного договору, то початок перебігу позовної давності для неї визначається за правилами частини першої статті 261 ЦК України.

Такий підхід узгоджуються з висновком, сформульованим ЄСПЛ у справі «Фінікарідов проти Кіпру» (Finikaridov v. Cyprus) про те, що механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо, оскільки позивач повинен також довести той факт, що він не міг довідатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення позивач міг отримати раніше. Подібні правові висновки Велика Палата Верховного Суду викладала, зокрема, у підпунктах 7.9-7.12 постанови від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16 та підпунктах 5.23-5.26 постанови від 19.11.2019 у справі № 911/3680/17.

Отже, на Мін`юст у цій справі покладається обов`язок із доведення тієї обставини, що держава в особі уповноваженого органу не могла довідатися про спірний договір раніше, ніж фактично довідалася. Водночас відповідачі не тільки не позбавлені процесуальної можливості наводити заперечення на такі доводи позивача, а й у силу принципу змагальності судового процесу мають довести, що держава в особі Мін`юсту могла дізнатися про порушення своїх прав раніше.

Учасником у спірних правовідносинах є саме держава (а не її конкретний орган), яка згідно з приписами частини першої статті 167 ЦК України діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Держава, хоч і діє через розгалужену мережу органів державної влади, проте не здатна та не зобов`язана здійснювати всеохоплюючий та перманентний контроль за правочинами, які суперечать інтересам держави та суспільства або порушують публічний порядок.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). Отже, можливість держави бути обізнаною про порушення своїх прав обмежується сферою компетенції уповноважених органів, через які вона діє у спірних правовідносинах.

З огляду на викладене об`єктивна можливість бути обізнаною про порушення своїх прав унаслідок укладення третіми особами правочину, який порушує публічний порядок, виникає у держави не в момент його вчинення, а пов`язана з моментом виявлення такого порушення конкретним повноважним органом, який має компетенцію на представництво держави у цих правовідносинах.

У справі «Богдель проти Литви» (Bogdel v. Lithuania) ЄСПЛ підтримав позицію Верховного Суду Литви про те, що позовна давність починається із дня, коли відповідний орган «здобув достатні докази для того, щоб довести, що публічний інтерес було порушено».

Судом встановлено, що спірний договір між ОСОБА_1 та Сумською обласною організацією Комуністичної партії України було укладено 15.09.2014. Одночасно з укладенням спірного договору спірне нерухоме майно перейшло до ОСОБА_1 та зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

27.07.2022 рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/9751/14, яким заборонено діяльність КПУ, набрало законної сили, і саме з цієї дати у Мін`юсту як уповноваженого суб`єкта виникли підстави для визначення переліку майна, коштів та інших активів забороненої політичної партії.

Після виявлення факту укладення спірного договору та його наслідків (переходу права власності на майно до ОСОБА_1 ) Мін`юст 08.09.2023 звернувся до суду із цим позовом.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем не пропущений строк на звернення до суду. Мін`юст після набрання рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі № 826/9751/14 законної сили (27.07.2022), діючи в інтересах держави, у межах своїх повноважень на виконання обов`язку щодо розшуку майна політичної партії, здійснив відповідний моніторинг і у зв`язку з цим міг дізнатись про вчинення спірного договору щодо передачі спірного нерухомого майна.

Оскільки держава в особі Мін`юсту звернулася з цим позовом до суду 08 вересня 2023, тобто через рік після того, як у позивача виникли підстави та об`єктивна можливість виявлення майна, коштів та інших активів забороненої політичної партії, а відповідач не довів, що держава могла дізнатися про порушення своїх прав раніше, то строк звернення до суду із цим позовом не пропущений.

Оскільки за результатами розгляду справи позовні вимоги Мін`юсту в частині скасування державної реєстрації задоволено, а в частині іншої вимоги судом відмовлено у їх задоволенні, тому відповідно до приписів статті 141 ЦПК України витрати позивача по сплаті судового збору за вимогу про скасування державної реєстрації прав ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно покладаються судом на відповідачів у рівних частинах, а витрати позивача по сплаті судового збору за вимогу про визнання недійсним договору дарування квартири покладаються на позивача з огляду на відмову у задоволенні такої вимоги. також стягненню підлягають витрати зі сплати судового збору за заяву про забезпечення позову.

Враховуючи наведене, суд вважає, що із ОСОБА_1 та Сумської обласної організації Комуністичної партії України слід стягнути з кожного на користь Міністерства юстиції України по 2013 грн. судового збору сплаченого при зверненні до суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Міністерства юстиції України (, м. Київ, вул. Городецького, 13) до ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ), Сумської обласної організації Комуністичної партії України (, вул. Соборна, буд. 25, квартира 3, м. Суми), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Комуністична партія України (, вул. Борисоглібська, 7, м. Київ), про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно, задовольнити частково.

Скасувати державну реєстрацію прав ОСОБА_1 на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 06.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Міністерства юстиції України сплачений судовий збір за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову в розмірі 2013 грн.

Стягнути із Сумської обласної організації Комуністичної партії України на користь Міністерства юстиції України, сплачений судовий збір за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову в розмірі 2013 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення до Сумського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 02.10.2025

Суддя