Справа № 524/5847/25
Провадження №2/524/5479/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2025 року Автозаводський районний суд міста Кременчука в складі:

головуючого судді Рибалки Ю.В.,

при секретарі судового засідання Панченко А.О.,

з участю - представника позивача Артюх А.П., представника відповідача Голопьорової І.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчуці Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах та від імені якої діє ОСОБА_2 до Управління СБУ у Полтавській області про скасування арешту накладеного на нерухоме майно у кримінальному провадженні,

ВСТАНОВИВ:

20.05.2025 через систему «Електронний суд» представником ОСОБА_1 адвокатом Артюх А.П. подано до суду позовну заяву до Управління СБУ у Полтавській області про скасування арешту накладеного у кримінальному провадженні постановою слідчого СВ Управління СБУ у Полтавській області від 10.02.2012 на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , а саме: на квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 , реєстраційні номери обтяжень від 13.02.2012 за №12157824 та №12157986, та про припинення вказаних обтяжень.

Позовна заява мотивована тим, що арешт майна було накладено слідчим у ході досудового розслідування у кримінальній справі № 445. У подальшому кримінальне провадження було закрито постановою старшого слідчого СВ Кременчуцького РУП ГУ НП в Полтавській області від 16.05.2017 та постановою слідчого вказаного органу досудового розслідування від 12.05.2017 знято арешт, накладений на нерухоме майно ОСОБА_1 . Однак на цей час арешт чинний, зареєстрований в державному реєстрі, продовження існування арештів на квартири позбавляє її права на мирне володіння та розпорядження належним їй майном та суперечить Конституції та ЦК України.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 травня 2025 року у даній цивільній справі № 524/5847/25 відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі за позовом до Управління СБУ у Полтавській області про скасування арешту накладеного на нерухоме майно у кримінальному провадженні.

Ухвала суду мотивована тим, що з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду, у разі, якщо арешт на майно накладено у порядку, передбаченому КПК України і особа, вважає, що такими діями порушено її право власності, вона має право звернутися до суду про скасування арешту лише у порядку кримінального судочинства. Такий порядок захисту прямо передбачений нормами КПК України і є ефективним.

Не погодившись з ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 травня 2025 представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою до Полтавського апеляційного суду.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 21.07.2025№ у справ № 524/5847/25 апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Артюх Анжели Петрівни задоволено, ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 травня 2025 скасовано та справу за позовом ОСОБА_1 до Управління СБУ у Полтавській області про скасування арешту на нерухоме майно у кримінальному провадженні направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова Полтавського апеляційного суду від 21.07.2025 мотивована тим, що помилковим є висновок суду першої інстанцій про відмову у відкритті провадження, оскільки питання про скасування арешту, за встановлених обставин цієї справи, який був накладений за правилами кримінального судочинства 1960 року, підлягає розгляду у порядку, визначеному цивільним процесуальним законом, оскільки арешт було накладено на майно позивача (обвинуваченого) під час досудового слідства у кримінальній справі, кримінальну справу закрито слідчим за відсутністю в діях ОСОБА_1 події кримінального правопорушення, арешт на майно фактично не знятий.

Згідно з розпорядженням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 11.08.2025 та протоколом повторного автоматизованого розподілу цивільну справу передано судді Рибалці Ю.В.

Ухвалою судді від 12.08.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено її до розгляду.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Артюх А.П. позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити, скасувати арешт нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), а саме: квартири АДРЕСА_3 та квартири АДРЕСА_2 , який накладено згідно постанови про накладення арешту на майно обвинуваченого, б/н, 13.02.2012, Управління служби безпеки України в Полтавській області (слідчий відділ). Припинити обтяження нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме: реєстраційний номер обтяження 12157824, вчиненого на підставі постанови про накладення арешту на майно обвинуваченого, б/н, 13.02.2012, Управління служби безпеки України в Полтавській області (слідчий відділ); реєстраційний номер обтяження 12157986, вчиненого на підставі постанови про накладення арешту на майно обвинуваченого, б/н, 13.02.2012, Управління служби безпеки України в Полтавській області (слідчий відділ).

Представник відповідача Управління СБУ в Полтавській області - Голопьорова І.В. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити в позові в повному обсязі, до суду подала відзив на позовну заяву. Зазначила, що арешт на майно накладено у порядку, передбаченому КПК України, а отже під час звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року.

Представник третьої особи у справі ГУНП України в Полтавській області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи третя особа повідомлена належним чином.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке.

Судом встановлено, що відповідно копії свідоцтва про право власності на житло, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 належать на праві приватної власності позивачці ОСОБА_1 (а.с. 10-14)

Арешт на нерухоме майно (вищенаведені квартири позивачки) накладено слідчим СВ УСБУ України в Полтавській області згідно з постановою від 10.02.2012 у ході досудового розслідування у кримінальній справі № 445 (а.с. 33).

У подальшому ця справа передана до іншого органу досудового розслідування - Кременчуцького РУП ГУ НП в Полтавській області.

12.05.2017 у кримінальному провадженні № 0000007 (кримінальна справа № 445) постановою слідчого задоволено клопотання ОСОБА_1 про зняття арешту з майна обвинуваченої, а саме квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 .

Постановою старшого слідчого СВ Кременчуцького РУП ГУ НП в Полтавській області від 16.05.2017 кримінальна справа закрита у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 події кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України (а.с. 32).

Вищенаведені обставини також підтверджуються ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 05.12.2023 у справі 524/7086/23, згідно з якою позивачці відмовлено у скасуванні арешту згаданого нерухомого майна в порядку КПК України (а.с. 34-35).

Також встановлено, що постанова слідчого СВ Управління СБУ у Полтавській області про арешт майна ОСОБА_1 у кримінальній справі № 445 винесена 10.12.2012.

Разом з цим, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за №341497169 від 03.08.2023 та №341497746 від 03.08.2023, відомості про арешт нерухомого майна (квартири АДРЕСА_2 та відповідно квартири АДРЕСА_1 ) внесено на підставі постанови про накладення арешту на майно обвинуваченого б/н 13.02.2012, Управління служби безпеки України в Полтавській області (слідчий відділ) та на цей час обтяження є чинними. (а.с. 13-14)

Отже на цей час арешт нерухомого майна ОСОБА_1 , накладений у 2012 році на підставі постанови слідчого СВ Управління СБУ у Полтавській області у кримінальній справі № 445, фактично не знятий.

Позивачка раніше зверталася до суду в порядку ЦПК України для вирішення питання зняття арешту з майна. Так, заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03.12.2024 у справі № 524/1020/24 ОСОБА_1 відмовлено у задоволені позову до Державного підприємства «Національні інформаційні системи» про звільнення вищенаведеного нерухомого майна з-під арешту.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 15.04.2025 у справі № 524/1020/24 апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діяла представник - адвокат Артюх А.П. залишено без задоволення, а заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03.12.2024 залишено без змін.

Підставою для відмови в задоволені позову ОСОБА_1 як суд першої інстанції так і суд апеляційної інстанції зазначили, що накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_1 відбулося на підставі постанови про накладення арешту на майно обвинуваченого, б/н, 13 лютого 2012 року, виданої Управлінням Служби безпеки України в Полтавській області (слідчий відділ); обтяжувачем та заявником вказаного обтяження зазначено Управління Служби безпеки України в Полтавській області ().

При цьому відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є, зокрема, особа, за заявою та/або в інтересах якої накладено арешт на майно, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 26.06.2023 у справі № 757/61162/21-ц.

З огляду на вищенаведене, підставою для накладення арешту на майно позивача є постанова Управління Служби безпеки України в Полтавській області, яке є юридичною особою і самостійно здійснює свої повноваження, встановлені чинним законодавством.

Тобто у цивільній справі № 524/1020/24 ОСОБА_1 пред`являла позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні права розпорядження майном шляхом скасування арешту до ДП «Інформаційний центр», яке не є ні особою, за заявою якої накладено обтяження, ні особою, в інтересах якої таке обтяження було вчинене.

Ураховуючи встановлені фактичні обставини у справі № 524/1020/24 на підставі наданих доказів, суди першої та апеляційної інстанції дійшли до висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку із пред`явленням його до неналежного відповідача.

Таким чином суд приходить до висновку, що позивачка звернулася до суду з даним позовом до належного відповідача - Управління служби безпеки України в Полтавській області, оскільки даний орган державної влади був обтяжувачем та заявником під час накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_1 .

Суд вважає, що позивачкою доведено порушення її прав, оскільки вона позбавлена можливості розпоряджатися своїм майном.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу.

Захист цього права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно Позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

При цьому накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба, в тому числі, при закритті кримінального провадження.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування арешту майна як заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно із статтею 170 КПК України 2012 року завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Після закриття кримінальної справи (кримінального провадження) відповідне втручання у право власності втрачає свою легітимну мету та фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення.

Такі правомірні очікування ґрунтуються на закріпленому у статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції головному обов`язку держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утверджувати й забезпечувати права і свободи та надавати людині ефективний засіб їх юридичного захисту.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття після припинення кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, у виниклих правовідносинах кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Ця норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення (скасування) арешту майна позивачки, поширюються норми КПК України 1960 року.

Проте положеннями КПК України 1960 року передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі.

Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи, КПК України 1960 року не встановлював.

Згідно із статтею 174 КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

З урахуванням цього, а також тривалого періоду часу, що минув після закриття кримінального провадження стосовно позивача, вирішення питання про припинення втручання у право власності позивачки шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Разом із тим, слідчий суддя наділений повноваженнями вирішувати такі клопотання під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у припиненій кримінальній справі, чинний Кодекс не передбачає.

Водночас слідчий суддя, як і інші органи державної влади та їх посадові особи, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, вимог інших актів законодавства.

Оскільки відповідно до вимог кримінального процесуального закону вирішення питання про зняття арешту з майна можливе лише в межах кримінального провадження, розгляд відповідного клопотання за правилами кримінального судочинства вимагав би повторного порушення (відновлення) кримінальної справи стосовно позивачки. Проте початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки позивача і таким чином призведе до погіршення його правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного позивачкою питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту її прав та законних інтересів.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц (провадження N 14-496це 18), нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, яка зазнає негативних наслідків від перешкод в отриманні реальної можливості виправити помилку, та перебуває у стані невизначеності тривалий час.

Після припинення кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. При цьому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин.

Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, яку припинено, не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

За таких обставин вирішення цього питання судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юстиції та не може завдати шкоди інтересам кримінального провадження.

У постанові від 30.06.2020 у справі № 727/2878/19 (провадження № 14- 516цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 766/21865/17 (провадження № 14- 181 це 19), якщо арешт, накладений на майно особи, щодо якої за КПК України 1960 року була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 17.03.2023 в справі № 363/2043/20, провадження № 61-8835св22.

Ураховуючи факт закриття у 2017 році кримінального провадження відносно позивачки за правилами КПК України 1960 року та наявність на цей час чинних записів у державних реєстрах про арешт її нерухомого майна, накладений за приписами КПК 1960 року, який на сьогодні не скасований, справу про скасування арешту майна слід розглядати в порядку цивільного судочинства.

Судом встановлено, що на цей час відсутні будь-які правові підстави для існування обтяження у вигляді арешту майна ОСОБА_1 , оскільки кримінальне провадження, в межах якого було накладено арешт, закрито постановою слідчого.

У рішенні ЄСПЛ у справі "Uzan та інші проти Турції" (скарги № 9620/05, 41487/05, 17613/08 і 19316/08) від 05.03.2019, Європейський Суд встановив, що заявники скаржилися на тривале застосування тимчасових заходів щодо їхнього майна та відмову органів влади скасувати ці заходи протягом кількох років, навіть з урахуванням того, що заявників не було визнано винними у кримінальному провадженні або відповідачами у цивільному провадженні. Європейський Суд прийшов до висновку, що влада не змогла встановити "справедливий баланс" між захистом суспільних інтересів та вимог захисту прав заявників на повагу їх власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції (право на мирне володіння майном).

Позивачка має право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном на свій розсуд, однак не може цього робити через наявність обтяження на належне їй майно, отже арешт накладений на майно порушує право власності позивачки.

Арешт майна має тимчасовий характер і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст. 3 Конституції України, ст. 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 2 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданої відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У постанові Верховного Суду від 13.05.2020 року у справі № 219/1704/17 вказано, що за загальним правилом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову, покладається на позивача.

Згідно ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи чинність накладеного арешту на майно та записів про його обтяження, а також беручи до уваги неможливість скасування арешту в позасудовому порядку, та позивачка в іншій спосіб, крім звернення до суду в порядку цивільного судочинства з позовом про скасування арешту майна захистити своє порушене право не може, наявні заборони перешкоджають їй повноцінно здійснювати своє право власності, а в інший спосіб таке право не можливо відновити, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки та необхідність захисту її прав шляхом скасування такого арешту та припинення відповідних обтяжень нерухомого майна (квартир), а тому позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 10, 12, 81, 141, 258, 259, 263 265, 280-284 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах та від імені якої діє ОСОБА_2 про скасування арешту майна задовольнити.

Скасувати арешт нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), а саме: квартири АДРЕСА_3 та квартири АДРЕСА_2 , який накладено згідно постанови про накладення арешту на майно обвинуваченого, б/н, 13.02.2012, Управління служби безпеки України в Полтавській області (слідчий відділ).

Припинити обтяження нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме: реєстраційний номер обтяження 12157824, вчиненого на підставі постанови про накладення арешту на майно обвинуваченого, б/н, 13.02.2012, Управління служби безпеки України в Полтавській області (слідчий відділ); реєстраційний номер обтяження 12157986, вчиненого на підставі постанови про накладення арешту на майно обвинуваченого, б/н, 13.02.2012, Управління служби безпеки України в Полтавській області (слідчий відділ).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Полтавського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складений 30.09.2025.

Суддя Ю. В. Рибалка