ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4089/25 Справа № 175/4167/18 Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Гречишніковій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргоюОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 січня 2025 року у складі судді Озерянської Ж.М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 12 січня 1993 року по 28 серпня 2018 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем у справі.

За час спільного проживання, за кошти в сумі 5000 доларів США, які вона отримала від реалізації спадкового майна, на орендованій земельній ділянці, виділеній міською радою у 1998 році на ім`я відповідача, вони приступили до будівництва торгівельного павільйону з навісом, розташованого у АДРЕСА_1 , а потім і магазину.

19 грудня 2001 року Підгороднянська міська рада передала у власність на ім`я відповідача земельну ділянку площею 452,00 кв.м. для роздрібної торгівлі та комерційних послуг, а 17 січня 2002 року відповідач отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку.

Закінчивши будівництво магазину та торгівельного павільйону з навісом, згідно розпорядження голови Районної державної адміністрації 23 червня 2008 року за №2569 - P був складений акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту магазину і торгівельного павільйону з навісом та кіоску, а 20 серпня 2008 року згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, був зареєстрований y Дніпропетровському районному комунальному підприємстві «БТІ» на відповідача.

Також під час шлюбу за спільні кошти побудували житловий будинок з господарськими будівлями, яке розташоване у АДРЕСА_2 та висадили сад за цією ж адресою.

На ім`я відповідача 19 листопада 2009 року був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0481 га по вище зазначеній адресі для ведення особистого селянського господарства, а в подальшому, також додатково виділялася земля, загальна площа земельної ділянки під житловим будинком та садом складає 0,25 га.

Оскільки, відповідач в добровільному порядку відмовляється поділити спільне майно, вимушена звернутися до суду та остаточно сформувавши позовні вимоги, просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя, земельну ділянку, загальною площею 0,0450 га, кадастровий номер: :02:015:0315 розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0450 га, кадастровий номер: :02:015:0315 розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Залишити у ОСОБА_2 у власності 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0450 га. кадастровий номер: :02:015:0315 розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Припинити спільну сумісну власність подружжя на зазначену земельну ділянку, загальною площею 0,0450 га, кадастровий номер: :02:015:0315 розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати спільною сумісною власністю подружжя магазин, торгівельний павільйон з навісом, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати за нею право власності на 1/2 частину магазину, торгівельного павільйону з навісом, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину магазину, торгівельного павільйону з навісом, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Припинити спільну сумісну власність подружжя на зазначений магазин, торгівельний павільйон з навісом, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку загальною площею 0,0572 га, кадастровий номер: :02:015:0169, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0572 га, кадастровий номер: :02:015:0169, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Залишити у ОСОБА_2 у власності 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0572 га., кадастровий номер: :02:015:0169, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Припинити спільну сумісну власність подружжя на земельну ділянку, загальною площею 0,0572 га., кадастровий номер: :02:015:0169 розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Визнати спільною сумісною власністю подружжя земельну ділянку, загальною площею 0,0481 га, кадастровий номер: :02:015:0171, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0481 га., кадастровий номер: :02:015:0171, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Залишити у ОСОБА_2 у власності 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,0481 га. кадастровий номер: :02:015:0171, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Припинити спільну сумісну власність подружжя на земельну ділянку, загальною площею 0,0481 га., кадастровий номер: :02:015:0171 розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Визнати спільною сумісною власністю подружжя будівельні матеріали, які складають собою конструктивний елемент домоволодіння з господарськими спорудами, який складається з: житлового будинку літ. А1, загальною площею 182.2 кв.м., житловою площею 84.7, кв.м., допоміжної площею 97.5 кв.м.; погрібу літ. ПГ; спорудм №1-4, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . Визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаних вище будівельних матеріалів, які складають собою конструктивний елемент домоволодіння з господарськими спорудами, який складається з зазначених вище складових. Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будівельних матеріалів, які складають собою конструктивний елемент домоволодіння з господарськими спорудами, який складається з: житлового будинку літ. А1, загальною площею 182.2 кв.м., житловою площею 84.7, кв.м., допоміжної площею 97.5 кв.м.; погрібу літ. ПГ; споруди №1-4, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Припинити спільну сумісну власність подружжя на зазначені вище будівельні матеріали, які складають собою конструктивний елемент домоволодіння з господарськими спорудами, який складається з зазначених вище складових. Визнати за нею права та обов`язки забудовника 1/2 частини закінченого, але не зданого в експлуатацію житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який складається з: житлового будинку літ. А1, загальною площею 182.2 кв.м., житловою площею 84.7, кв.м., допоміжної площею 97.5 кв.м.; погрібу літ.ПГ; споруди №1-4, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 в тому числі право здачі та введення в експлуатацію, подання декларації про готовність об`єкта, про початок будівництва, право на державну реєстрацію права власності житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами, тощо. Визнати за ОСОБА_2 права та обов`язки забудовника 1/2 частини закінченого, але не зданого в експлуатацію житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який складається з: житлового будинку літ. А1, загальною площею 182.2 кв.м., житловою площею 84.7, кв.м., допоміжної площею 97.5 кв.м.; погрібу літ. ПГ; споруди №1-4, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 в тому числі право здачі та введення в експлуатацію, подання декларації про готовність об`єкта, про початок будівництва, право на державну реєстрацію права власності житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами та вирішити питання розподілу судових витрат.

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , посилаючись на те, що з 12 січня 1993 року дійсно перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , з якою шлюбні відносини припинені ще в 2013 році, а в подальшому розірвані на підставі рішення суду 28 серпня 2018 року.

Зазначає, що починаючи з 1995 року займається підприємницькою діяльністю, яка розпочалася за допомогою батька, який подарував йому працюючий кіоск з товаром, а в подальшому він ще відкрив два кіоски, один з яких знаходиться на місці діючого магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

19 грудня 2001 року Підгороднянська міська рада передала йому у власність в порядку безоплатної приватизації земельну ділянку, площею 0,0452 га з цільовим призначенням для роздрібної торгівлі та комерційних послуг, у зв`язку з чим є його особистою приватною власністю.

Оскільки спільних коштів у подружжя не було, для будівництва на виділеній земельній ділянці магазину, він продав належний йому праві власності житловий будинок, від продажу якого отримав 15000 доларів США.

У 2008 році він завершив будівництво магазину, а 20 серпня 2008 року отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно - магазин, торгівельний павільйон з навісом по АДРЕСА_1 .

Разом з тим, 25 грудня 2005 року подружжя придбало земельну ділянку загальною прощею 1053 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , на якій у 2008 році розпозичали будівництво житлового будинку на грошові кошти отримані в борг у його матері ОСОБА_4 , 02 лютого 2008 року у розмірі 18756,74 доларів США, та в подальшому, 01 вересня 2009 року у розмірі 12603,26 доларів США та 24 серпня 2013 року у розмірі 1794 доларів США.

В подальшому, за особисті кошті було добудовано спірний житловий будинок, але не введено в експлуатацію.

Враховуючи викладене, просив суд визнати особистою приватною власністю магазин, торговельний павільйон та навіс, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати земельну ділянку несільськогосподарського призначення, загальною площею 0,0450 га з цільовим призначенням для роздрібної торгівлі та комерційних послуг (отриманої внаслідок приватизації), розташовану за адресою: АДРЕСА_1 особистою приватною власністю; визнати право власності в цілому на земельну ділянку загальною площею 1053 кв.м. по АДРЕСА_2 (нова адреса: АДРЕСА_2 ), що належить йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25 грудня 2005 року приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л., реєстровий номер 5905, та яка складається з 2-х земельних ділянок: земельної ділянки, загальною площею 0,0481 (кадастровий номер -02-015-0171) з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та земельної ділянки, загальною площею 0,0572 (кадастровий номер -02-015-0169) з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та стягнути з нього компенсацію вартості 1/2 частини зазначених земельних ділянок на користь ОСОБА_1 у розмірі 50623,50 грн. з припиненням за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину зазначених земельних ділянок; визнати за ним право власності в цілому на будівельні матеріали, з яких складається незавершене будівництвом домоволодіння АДРЕСА_2 зі стягненням з нього компенсації вартості 1/2 частини будівельних матеріалів на користь ОСОБА_1 у сумі, визначеній на підставі висновку експерта, з врахуванням боргових зобов`язань у розмірі 26500 доларів США, що підтверджено шлюбним договором, укладеннім подружжям 24 серпня 2013 року та припинити відповідно за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаних будівельних матеріалів.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 січня 2025 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,0572 га кадастровий номер :02:015:0169, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,0481 га кадастровий номер :02:015:0171, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності в цілому на магазин, торгівельний павільйон та навіс, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 земельну ділянку несільськогосподарського призначення загальною площею 0,0450 га кадастровий номер :02:015:0315 з цільовим призначенням для роздрібної торгівлі та комерційних послуг, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості її частки на магазин, торгівельний павільйон з навісом, з врахуванням боргу ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 у розмірі еквівалентному 16557 доларів США у розмірі 50895,15 грн.

В іншій частині заявлених позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_2 , придбана сторонами у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, тобто є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між колишнім подружжям в рівних частках. Земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_1 набута у власність ОСОБА_2 в порядку безоплатної приватизації, у зв`язку з чим є його особистою приватною власністю та у розумінні положень СК України поділу не підлягає. Оскільки сторонами не надано суду належних та допустимих доказів з переліком самих будівельних матеріалів, використаних для будівництва збудованого об`єкту нерухомого майна - житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2 , та належність їх подружжю, суд першої інстанції вважав, що дані будівельні матеріали, використанні для його будівництва не є спільною сумісною власністю, оскільки на момент будівництва в 2013 році спірного об`єкту, позивач не проживала у спірному будинку, подружжя перебувало у конфліктних відносинах та відповідно будь-які рішення щодо будівництва не приймало спільно, а тому не може бути предметом поділу. У зв`язку із тим, що ОСОБА_2 на депозитний рахунок суду в якості компенсації ОСОБА_1 внесено грошові кошти за право останньої на спірний магазин, торгівельний павільйон з навісом, що знаходиться по АДРЕСА_1 , суд вважав можливим визнати за ОСОБА_2 право власності в цілому на вказаний вище магазин, а ОСОБА_1 присудити відповідну компенсацію з урахуванням боргових зобов`язань подружжя.

Не погодившись з таким рішення суду в частині залишених без задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на магазин, торгівельний павільйон з навісом, земельну ділянку несільськогосподарського призначення, стягнення компенсації та розподілу судових витрат, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення в частині залишених без задоволення первісних позовних вимог та в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на магазин, торгівельний павільйон з навісом, земельну ділянку несільськогосподарського призначення, стягнення компенсації та розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення первісних позовних вимог та залишення без задоволення зустрічних позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не повно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи та не перевірено доводи позивача про те, що підставою для видачі Державного акту на право власності на землю серія ДП №008035, слугувало саме рішення Підгородненської міської ради Дніпропетровського району ХХVI сесії ХХІІІ скликання від 19 грудня 2001 року, за змістом якого, земельна ділянка виділялася шляхом саме продажу відповідачу, а ні в порядку безоплатної приватизації, а тому вважає, що земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набута під час перебування у шлюбі, та відповідно їх частки є рівними. Вказує, що спірний магазин є нерухомим майном та відноситься до нежитлових приміщень, у зв`язку із чим підлягає як виділенню в натурі так і встановленню порядку користування, а тому у розумінні положень статей 364, 365 ЦК України не є неподільною річчю, що надає суду можливість присудити іншій стороні компенсацію вартості 1/2 частини спірного магазину. Доказів неподільної речі, матеріали справи не містять. Окрім того, суд не звернув належної уваги на те, що будівництво житлового будинку відбулося на власній земельній ділянці, але після закінчення будівництва житловий будинок не приймається до експлуатації право власності на нього не оформлюється, а тому вважає, що є підстави для визнання права власності на будівельні матеріали і конструктивні елементи житлового будинку, та визнання прав та обов`язків забудовника по оформленню зазначеного будинку у встановленому законом порядку, враховуючи принцип рівності часток подружжя.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині залишених без задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на магазин, торгівельний павільйон з навісом, земельну ділянку несільськогосподарського призначення, стягнення компенсації та розподілу судових витрат, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та часткового скасування рішення суду першої інстанції, з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 січня 1993 року, який розірвано на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2018 року.

У 1995 року ОСОБА_2 був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності.

Підгородненською міською радою 19 грудня 2001 року на підставі рішення XXVI сесії ХХІІІ скликання ОСОБА_2 безкоштовно було передано у власність земельну ділянку несільськогосподарського призначення, загальною площею 0,0450 га з цільовим призначенням для роздрібної торгівлі та комерційних послуг, з послідуючею видачею Державного акту на право власності на землю серії ДП №008035.

У 2008 році на вказаній земельній ділянці побудовано магазин, торгівельний павільйон з навісом, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта від 24 червня 2008 року та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 20 серпня 2008 року, виданим на ім`я ОСОБА_2 .

Згідно з договором купівлі-продажу від 25 грудня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л., реєстровий номер 5905, ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_5 земельну ділянку площею 1053 кв.м. по АДРЕСА_2 , яка на даний час складається з 2-х земельних ділянок: земельної ділянки, площею 0,0481 (кадастровий номер :02:015:0171) з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та земельної ділянки, площею 0,0572 (кадастровий номер :02:015:0169) з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №476385 та Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №146382. В подальшому, земельній ділянці присвоєно нову поштову адресу: АДРЕСА_2 .

За змістом шлюбного договору від 24 серпня 2013 року, розмір заборгованості подружжя перед ОСОБА_4 у розмірі 265000 грн.

Згідно розписки про підтвердження повного виконання боргового зобов`язання від 01 жовтня 2020 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 33154 доларів США, що еквівалентно 265000 грн. в рахунок погашення боргу подружжя ОСОБА_6 для будівництва будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання земельної ділянки з цільовим призначенням несільськогосподарського призначення для роздрібної торгівлі та комерційних послуг, розташованої по АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що спірна земельна ділянка набута у власність ОСОБА_2 в порядку безоплатної приватизації, у зв`язку з чим є його особистою приватною власністю та у розумінні положень СК України поділу не підлягає. Залишаючи без задоволення первісні та зустрічні вимоги щодо набуття сторонами у справі права власності на будівельні матеріали, з яких складається об`єкт нерухомого майна - житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2 та його поділ, суд першої інстанції виходив із того, що сторонами не надано суду належних та допустимих доказів з переліком самих будівельних матеріалів, використаних для будівництва спірного об`єкту нерухомого майна та належність їх подружжю, оскільки на момент будівництва в 2013 році спірного об`єкту, позивач не проживала у спірному будинку, подружжя перебувало у конфліктних відносинах та відповідно будь-які рішення щодо будівництва не приймало спільно, а тому не може бути предметом поділу. У зв`язку із тим, що ОСОБА_2 на депозитний рахунок суду в якості компенсації ОСОБА_1 внесено грошові кошти за право останньої на спірний магазин, торгівельний павільйон з навісом, що знаходиться по АДРЕСА_1 , суд вважав можливим визнати за ОСОБА_2 право власності в цілому на вказаний вище магазин, а ОСОБА_1 присудити компенсацію з урахуванням боргових зобов`язань подружжя.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У частині другій статті 16 цього Кодексу визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним із яких, зокрема, є визнання права (пункт 1).

Відповідно до частини першої статті 22 КпШС України (чинної на час будівництва магазину та отримання земельної ділянки під ним), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один із подружжя був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні норми містяться і в статтях 60, 63,70 СК України, частині третьої статті 368 та частині другої статті 372 СК України.

Зазначені норми закону свідчать про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростовування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка є нею не погоджується. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17ц.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до яких поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Щодо визнання особистою приватною власністю ОСОБА_2 земельну ділянку несільськогосподарського призначення.

Суд першої інстанції, залишаючи без задоволення заявлені вимоги ОСОБА_1 щодо поділу вказаної вище земельної ділянки, виходив із того, що спірна земельна ділянка набута ОСОБА_2 в порядку безоплатної приватизації, а тому вважав його особистою приватною власністю й, відповідно, не підлягає поділу між колишнім подружжям.

Колегія суддів не може погодитися із вказаними висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до рішення Підгородненської міської ради Дніпропетровського району XXVI сесії ХХІІІ скликання від 19 грудня 2001 року Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності, затверджено розроблений проект відведення земельної ділянки, площею 450 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для роздрібної торгівлі та комерційних послуг, для продажу у власність ОСОБА_2 , за затвердженими у пунктах 2,3,4,5 цього рішення умовах договору купівлі-продажу, в тому числі ціною продажу у розмірі 4530 грн.

Згідно з існуючим на час набуття у власність зазначеної земельної ділянки законодавством (зокрема Указ Президента України від 19 січня 1999 року № 32/99 Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення) було запроваджено продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення, що унеможливлює безоплатну приватизацію земельної ділянки для роздрібної торгівлі та комерційних послуг.

Колегія суддів звертає увагу, що сама по собі платна передача земельної ділянки несільськогосподарського призначення, свідчить про відсутність достатніх правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 про визнання земельної ділянки об`єктом права особистої приватної власності. Тобто, відповідачем презумпція спільності майна подружжя не спростована.

Таким чином, спірна земельна ділянка у розумінні положень діючого законадства, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та відповідно підлягає поділу, на що суд першої інстанції уваги не звернув та помилкового визнав особистою приватною власністю відповідача.

Щодо визнання особистою приватною власністю ОСОБА_2 магазину, торгівельного павільйону з навісом по АДРЕСА_1 побудованого на вказаній вище земельній ділянці, площею 0,0450 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову про поділ магазину, торгівельного павільйону з навісом в рівних частках, вважав за необхідне у розумінні положень статей 71 СК України, статей 183, 364 ЦК України, присудити стороні позивача грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на магазин, а стороні відповідача залишити в цілому магазин, зосередившись на обставинах наявності грошових зобов`язань перед ОСОБА_4 у розмірі 265000 грн.(33154 доларів США) та умовах шлюбного договору від 24 серпня 2013 року.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

Наявні в матеріалах справи письмові докази, не підтверджують будівництво спірного магазину лише за особисті кошти ОСОБА_2 , отримані, в тому числі від продажу у 2004 році житлового будинку АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу, оскільки вказані обставини суперечать зібраним у справі іншим доказам, а саме продажем у 1998 році житлового будинку АДРЕСА_4 , що належав позивачу на праві власності та підтверджує фінансування останнім спірного магазину. Крім того, у 1995 році обидві сторони були зареєстровані як суб`єкти підприємницької діяльності та здійснювали свою підприємницьку діяльність.

З огляду на вказане, помилковим є висновок суду першої інстанції, що магазин не можна визнати спільним майном подружжя, з відповідним його поділом в рівних частинах, на який поширюється режим спільної сумісної власності подружжя і відповідачем презумпцію права спільності права власності подружжя на майно, яке набуто в період шлюбу сторін не спростовано.

Судом першої інстанції помилково не враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка не потребує доказуванню та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована.

Якщо майно придбане подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком у період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього (житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 359/9533/18 (провадження № 61-11772св23).

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Установивши, що магазин побудовано під час перебування сторін у шлюбі, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, а відповідачем не спростовано презумпцію права власності подружжя на зазначене майно, яке набуте ними в період шлюбу, колегія суддів вважає, що зазначений магазин, торгівельний павільйон з навісом, та земельна ділянка під ним підлягають поділу між колишнім подружжям у рівних частках.

Щодо боргових зобов`язань подружжя, колегія зазначає наступне.

Судом встановлено, що подружжя ОСОБА_6 за час перебування у зареєстрованому шлюбі неодноразово отримувало грошові кошти у позику саме для будівництва житлового будинку по АДРЕСА_2 , тобто позика стосувалася будівництва нежитлового приміщення - магазину.

Разом з цим, наявна в матеріалах справи копія шлюбного договору від 24 серпня 2013 року, укладеного між сторонами в письмовій формі, без нотаріального посвідчення, не має юридичної сили та не може бути належним доказом у справі та свідчити про наявність боргових зобов`язань.

Щодо визнання права власності на будівельні будівельні матеріали, які складають собою конструктивний елемент -житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободи від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтю 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, зокрема, є визнання права (пункт 1).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до стата здійснити тті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом уведення в дію «законів». Більше того, верховенство права як один з фундаментальних принципів демократичного суспільства є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) у справах: від 20 травня 2010 року «Україна-Тюмень» проти України» (заява № 22603/02); від 25 червня 1996 «Амюр проти Франції» (Amuur v. France); «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; «Малама проти Греції» (Malama v. Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II).

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (аналогічні положення містить і норма частини третьої статті 368 ЦК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними (частина перша статті 70 СК України).

У частині другій статті 372 ЦК України вказано, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Звертаючись з позовом до суду позивач просила визнати будівельні матеріали, використанні у спільному будівництві об`єкта нерухомого майна, не введеного в експлуатацію, однак який сторони тривалий час використовували для проживання, спільним сумісним майном подружжя та здійснити їх поділ між подружжям. Відповідач фактично не заперечував проти визнання об`єкту спільним сумісним майном подружжя, але просив у зустрічному позові визнати в цілому право власності на будівельні матеріали, з яких складається незавершене будівництво за вказаною вище адресою, а стороні позивача присудити грошову компенсацію. Проте, залишаючи без задоволення заявлені вимоги, суд першої інстанції посилався на відсутність сформованого переліку будівельних матеріалів, обладнання тощо для визнання на них права власності за сторонами у справі, або залишення одній, а іншій присудження грошової компенсації.

Велика Палата Верховного Суду вже розглядала питання про можливість визнання за подружжям права власності на будівельні матеріали, використані у процесі будівництва.

Так, при вирішенні аналогічного питання, пов`язаного з поділом незавершеного будівництва, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 квітня 2023 року у справі №511/2303/19 (провадження № 14-56цс22) зазначила, що не є об`єктом права власності новостворений об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, будівельного паспорта (схеми намірів забудови), оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Такий об`єкт не підлягає поділу. У разі неможливості поділу незакінченого будівництва будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

При цьому колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду звернула увагу, що Велика Палата Верховного Суду в зазначеній постанові відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, про те, що оскільки спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не вводиться в експлуатацію і право власності на нього не реєструється з вини відповідача, позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, то є підстави для визнання за позивачем права на частину спірного об`єкта незавершеного будівництва.

Виходячи з вищенаведеного та з огляду на те, що визнання судом права власності на половину будівельних матеріалів, обладнання тощо, не дозволить жодній зі сторін вільно користуватися та розпоряджатися таким майном, оскільки воно вже використане у будівництві конкретного об`єкта, який інша сторона спору використовує для проживання тривалий час без введення його в експлуатацію та право власності на нього не оформлює, що позбавляє в свою чергу позивача можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного об`єкта нерухомого майна, наявні достатні підстави для визнання за сторонами у справі права на частину спірного об`єкта нерухомого майна.

З огляду на викладене, перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, на підставі встановлених ним обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для часткового скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовів.

Згідно з частиною тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, слід стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 10048,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08 січня 2025 року в частині залишених без задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на магазин, торгівельний павільйон з навісом, земельну ділянку несільськогосподарського призначення, стягнення компенсації та розподілу судових витрат - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 магазин, торгівельний павільйон з навісом, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, загальною площею 0,0450 га., кадастровий номер: :02:015:0315 під цим магазином, торгівельним павільйоном з навісом та визнати за кожним з них право власності по 1/2 частини цього магазину, торгівельний павільйон з навісом та земельної ділянки під ним.

Визнати спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об`єкт нерухомого майна, загальною площею 182.2 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_2 на земельних ділянках загальною площею 0,0572 га кадастровий номер :02:015:0169 та площею 0,0481 га кадастровий номер :02:015:0171, що належать по 1/2 частині ОСОБА_7 та ОСОБА_2 та визнати за кожним з них право на 1/2 частину об`єкту нерухомого майна.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 10048,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 24 вересня 2025 року

Повний текст судового рішення складено 06 жовтня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна