ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6413/25 Справа № 932/1852/24 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №932/1852/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Український науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів», ОСОБА_2 , про поновлення на посаді, за апеляційною скаргою представника товариства з обмеженою відповідальністю «Український науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів» - Малютова Сергія Володимировича, який діє за довіреністю на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Цитульського В.І., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до ТОВ «Український науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів», ОСОБА_2 , про поновлення на посаді.

В обґрунтовування позову зазначив, що з 01 жовтня 2015 року він працює на посаді заступника директора з дослідного виробництва Державного підприємства «Український науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів».

Зазначає, що з 01 грудня 2019 року назву його посади змінено на заступника директора з виробництва.

Вказує, що наказом ТОВ «Український науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів» від 26 січня 2024 №24-к його звільнено з посади заступника директра з виробництва з 29 січня 2024 року у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України.

Позивач вважає такий наказ незаконним у зв`язку з відсутністю змін в організації виробництва праці; відповідачем порушено порядок персонального повідомлення про наступне вивільнення; відповідачем не запропоновано позивачу іншу роботу, яка відповідає його кваліфікації, досвіду та посаді, яку він раніше обіймав, зокрема це стосується і вакансій, які були звільнялися до дати звільнення позивача (начальника лабораторії начальника відділу експортного контролю, головного та провідного фахівця експотного контролю, жодної роботи у новоствореному технічному відділі); рішення про звільнення позивача прийнято директором-головним конструктором з перевищенням повноважень, без попереднього письмового погодження з вищим органом управління товариством; звільнення з посади має ознаки мобінгу, оскільки відбулося не у зв`язку із змінами в організації виробництва праці, а із принциповою незгодою позивача із політикою зловживань, які мали місце в ТОВ УНДКТІ «ДІНТЕМ».

У зв`язку з чим просив визнати протиправним та скасувати наказ ТОВ «Український науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів» від 26 січня 2024 року №24-к відповідно до якого його звільнено з посади заступника директра з виробництва з 29 січня 2024 року у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України; поновити його на вказаній посаді; стягнути із ТОВ «Український науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; визнати факт вчинення Директором-головним конструктором Товариства з обмеженою відповідальністю «Український науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів» ОСОБА_2 мобінгу (цькування) стосовно нього, що полягає у його звільненні з посади.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ «Український науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів» задовольнити частково.

Скасовано наказ ТОВ «Український науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів» від 26 січня 2024 року №24-к відповідно до якого ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора з виробництва з 29 січня 2024 року у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників за п.1 ст.40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора з виробництва у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Український науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів».

Стягнуто із ТОВ «Український науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме за період з 29 січня 2024 року до 17 квітня 2025 року, в сумі 317 907,42 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині присудження позивачеві виплати заробітної плати за один місяць та поновлення його на роботі.

В задоволенні решти позовних вимог, а також в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із зазначеними рішеннями, представник ТОВ «Український науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів» - адвокат Малютов С.В. подав апеляційну скаргу, в якій не погоджується з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

Вважає, вказане рішення в частині, яку суд задовольнив, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також необґрунтованим у зв`язку з тим, що судом не було у повному обсязі встановлені фактичні обставини справи, які мають значення для справи, внаслідок неповного їх дослідження та оцінки доказів.

Зазначає, що у своєму рішенні суд не дав належної оцінки всім доказам по справі у їх сукупності і не зазначив у рішенні мотиви їх прийняття чи відхилення.

Також зазначає, що суд вибірково підійшов до оцінки доказів по справі.

Враховуючи обставини, встановлені судом першої інстанції, їх правове обґрунтування та висновок, щодо часткового задоволення зазначених вище вимог позивача зазначає, що вони ґрунтуються на двох фактах, які судом не було досліджено до кінця, зокрема, що нібито стороною відповідача не запропоновані позивачу усі посади, які були вакантними протягом двох місяців до звільнення позивача, зокрема не запропоновано позивачу посади начальника лабораторії, начальника відділу експортного контролю, головного та провідного фахівця експортного контролю та жодної посади з 5 посад у новоствореному технічному відділі.

Також не було погоджено звільнення позивача згідно з порядком погодження, призначення, покладення виконання обов`язків, переведення, звільнення та увільнення від виконання обов`язків окремих працівників підприємств АТ «Українська оборонна промисловість», що затверджений Наказом від 06 листопада 2023 року №548.

Звертає увагу, що позивач особисто попереджений про майбутнє звільнення не пізніше ніж за два місяці до дати звільнення (ст.49-2 КЗпП) повідомлення про заплановане вивільнення від 22 листопада 2023 року, позивачу запропонована інша робота на підприємстві, з урахуванням його фаху і кваліфікації, від якої він відмовився, відсутні будь які заяви; позивач не має переважного права на залишення на роботі; видано наказ про звільнення позивача від 26 січня 2024 року № 24-к на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України - «зміни в організації виробництва і праці» від підписання якого він відмовився.

Зауважує, що введення посади заступника директора з виробництва і поновлення на ній позивача, в першу чергу, передбачає отримання ним допуску до державної таємниці, якої позивач був позбавлений після скорочення посади і без отримання якого не зможе виконувати посадові обов`язки на посаді заступника директора з виробництва.

Вказані обставини свідчать про неможливість негайного виконання рішення суду до моменту розгляду апеляційної скарги по суті застосувавши забезпечення позову в частині зупинення стягнення на підставі виконавчого документа - рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2025 року в частині його негайного виконання.

У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу - задовольнити, а рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпра від 17 квітня 2025 року скасувати в частині задоволених вимог, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Український науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів» відмовити у повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Пихтін К.В. скористався своїм правом на подачу відзиву в якому з доводами, викладеними в апеляційній скарзі не погоджується, вважає їх безпідставними, а рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального права.

Зазначає, що відповідач не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачу не було запропоновано посади у новоствореному технічному відділі у якому згідно штатного розпису передбачено 5 посад.

Вказує, що обґрунтовуючи свої доводи відповідач посилався на те, що Технічний відділ був створений за рахунок вакантних посад конструкторсько-технологічного відділу, а саме інженер-конструктор І категорії 1 од (запропоновано позивачу 22 листопада 2023 року), інженер-технолог І категорії 1 од. (запропоновано позивачу 22 листопада 2023 року). Адміністратор системи І категорії - ця посада була зайнята та перебувала у складі служби головного інженера. Посади начальника технічного відділу і інженера-будівельника були створені згідно діючого кадрового резерву і до кваліфікаційних вимог конкретних працівників, які написали заяви про переведення їх на ці посади, що підтверджується відповідною довідкою з відділу кадрів від 30 квітня 2025 року № 05.02/789.

Вважає, що такі доводи відповідача суперечать встановленим судом обставинам та матеріалам справи.

Зазначає, що за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Тобто, вакансії начальника технічного відділу і інженера-будівельника мали бути запропоновані саме позивачу, а не іншим працівникам.

Також зазначає, що не знаходять підтвердження посилання відповідача на переведення працівників на ці посади згідно діючого кадрового резерву, адже у штатному розписі ТОВ «УНДКТІ «ДІНТЕМ» з 01 січня 2023 року містилась лише одна посада у резерві це посада сторожа Сторожової охорони.

Звертає увагу, що на підтвердження своїх доводів відповідач посилається на Довідку від 30 квітня 2025 року 05-02/789, однак вказана довідка не є належним та допустимим доказом у справі, адже доказами переведення працівника можуть бути лише відповідні накази відповідача-1, заяви працівників про переведення, копії їх трудових книжок, крім того вказану довідку відповідачем-1 подано з порушенням частини третьої ст. 367 ЦПК України.

Зі змісту цієї довідки не можливо встановити кого саме перевели на посади начальника технічного відділу і інженера-будівельника, що викликає сумніви у достовірності цього документа.

Також звертає увагу, що позивачем очікується понесення судових витрат на професійну правничу допомогу в орієнтовному розмірі 15 000,00 грн.

У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу ТОВ «Український науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів» залишити без задоволення, а рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 квітня 2025 року у справі №932/1852/24 залишити без змін. Стягнути з відповідачів судові витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Представник відповідача ТОВ «Український науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів» - Малютов С.В. у судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, а оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник позивача Пихтін К.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив у її задоволенні відмовити, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги і відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки позивача ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 останній прийнятий на роботу до ДП «Український науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів» 01 жовтня 2015 року на посаду заступника директора. В подальшому назва посади змінилася на заступник директора з виробництва.

Згідно порядку погодження призначення, покладення виконання обов`язків, переведення, звільнення та увільнення від виконання обов`язків окремих працівників підприємств АТ «Українська оборонна промисловість», затвердженим наказом генерального директора АТ «Українська оборонна промисловість» від 06 листопада 2023 року: АТ «УОП» погоджує звільнення з посади зокрема заступника керівника на підставі лист підприємства АТ «УОП», до якого надаються документи, передбачені чинним законодавством України при звільненні (п.2.1, 1.1).

Листом від 23 жовтня 2023 року директор-головний конструктор ТОВ «УНДКТІ «ДІНТЕМ» Удод А.М. звертався до АТ «Українська оборонна промисловість» (далі АТ «УОП») для погодження організаційної структури та штатного розпису.

Такі організаційна структура та штатний розпис було погоджено першим заступником генерального директора АТ «УОП» від 15 листопада 2023 року.

Наказом директора-головного конструктора ТОВ УНДКТІ «ДІНТЕМ» ОСОБА_2 від 15 листопада 2023 року затверджено оновлену структуру товариства, вказано, що штатний розпис та структура товариства, затверджені 01 січня 2023 року припиняють свою дію 22 січня 2024 року.

Наказом директора-головного конструктора ТОВ УНДКТІ «ДІНТЕМ» ОСОБА_2 від 17 листопада 2023 року внесено зміни до штатного розпису товариства від 01 січня 2023 року та з 22 січня 2024 року введено в дію, серед іншого у зв`язку із виробничою необхідністю вивести посаду заступника директора з виробництва та підпорядкувати дослідно-технологічне виробництво формової та неформової техніки безпосередньо начальнику дослідно-технологічного виробництва формової та неформової техніки.

Із обґрунтування необхідності змін вбачається намір створення нового технічного відділу.

Із штатного розпису ТОВ УНДКТІ «ДІНТЕМ» вбачається що до звільнення позивача була відображена посада заступника директора з виробництва та посада начальника дослідно-технологічного виробництва формової та неформової техніки, після звільнення позивача залишилася лише посада начальника дослідно-технологічного виробництва формової та неформової техніки.

Також із штатного розпису вбачається, що у складі технічного відділу заплановано 5 посад.

Із структури ТОВ УНДКТІ «ДІНТЕМ» станом на 2022 рік та станом на 2023 рік вбачається, що замість посади заступника директора з виробництва, який має у віданні дослідно-технологічне виробництво формової та неформової техніки вказано посаду начальника дослідно-технологічного виробництва формової та неформової техніки.

В посадовій інструкції заступника директора з виробництва вказано, що він є технічним керівником виробничої і господарської діяльності дослідно-технологічного виробництва і підрозділів, які виконують роботи з виробництва дослідної науково-технічної продукції.

В посадовій інструкції начальника дослідно-технологічного виробництва формової та неформової техніки (станом на 2024 рік) вбачається, що він є адміністративно-технічним керівником всієї виробничої та господарської ДТВ.

Згідно наказу від 14 листопада 2023 року (за день до затвердження оновленої структури товариства) на посаду начальника дослідно-технологічного виробництва формової та неформової техніки переведено ОСОБА_4 .

Наказом директора-головного конструктора ТОВ УНДКТІ «ДІНТЕМ» ОСОБА_2 від 20 листопада 2023 року, наказано підготувати та повідомити ОСОБА_1 про скорочення посади.

Відповідачем надано акт від 27 листопада 2023 року, складений трьома працівниками ТОВ УНДКТІ «ДІНТЕМ», у якому вказано про відмову ОСОБА_1 від ознайомлення з таким наказом. Акт затверджено директором-головним конструктором ТОВ УНДКТІ «ДІНТЕМ».

В матеріалах справи міститься відповідне повідомлення із додатком інформації про вакантні посади станом на 20 листопада 2023 року. Також відповідачем надано акт від 27 листопада 2023 року, складений трьома працівниками ТОВ УНДКТІ «ДІНТЕМ», у якому вказано про відмову ОСОБА_1 від ознайомлення з повідомленням про заплановане звільнення.

Відповідачем надано наказ від 20 листопада 2023 року, яким визначено обмінюватися з ОСОБА_1 кадровими наказами через засоби електронного зв`язку, а саме по вайберу. Відповідач надав скріншоти про надіслання такого наказу, а також повідомлення про подальше вивільнення із додатком інформацією про вакантні посади станом на 20 листопада 2023 року.

Окрім цього надані скріншоти службової записки та заяви про надання відпустки, підписані від імені ОСОБА_1 .

Згідно наказу директора-головного конструктора ТОВ «УНДКТІ «ДІНТЕМ» Удода А.М. від 29 січня 2024 року із ОСОБА_1 припинено трудовий договір у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, п.1 ст.40 КЗпП України.

Відповідачем надано акт від 29 січня 2024 року, складений трьома працівниками ТОВ УНДКТІ «ДІНТЕМ», у якому вказано про відмову ОСОБА_1 від ознайомлення з наказом про звільнення.

Відповідачем долучено лист директора-головного конструктора ТОВ «УНДКТІ «ДІНТЕМ» ОСОБА_2 , адресований АТ «УОП» з повідомленням про звільнення ОСОБА_1 . Відповідь на нього відсутня.

Згідно наказу про прийняття на роботу від 07 березня 2024 року, з 11 березня 2024 року на посаду начальника дослідно-технологічного виробництва формової та неформової техніки було призначено ОСОБА_5 .

Задовольняючи позов, в частині скасування наказу про звільнення та зобов`язання поновити позивача на посаді, суд першої інстанції вважав встановленим факт наявності порушень трудового законодавства при звільнені позивача, а зважаючи на скасування наказу про звільнення, підлягає до задоволення позовна вимога про стягнення середнього заробітку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частина шоста статті 43 Конституції України).

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

За частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (частина перша статті 42 КЗпП України).

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи (частини перша - третя статті 49-2 КЗпП України).

Однією з найважливіших гарантій для працівників при зміні в організації праці, в тому числі ліквідації, реорганізації підприємства, є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду й існувала на день звільнення (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, від 10 січня 2024 року у справі № 333/4779/20).

Отже, роботодавець має запропонувати працівнику, якого він вивільняє, всі вакансії, які були (з`явилися) на підприємстві, аж до моменту звільнення (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2023 року у справі № 199/4766/21, від 18 жовтня 2023 року у справі № 210/6543/21, від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, від 24 червня 2020 року у справі № 742/1209/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2020 року у справі № 466/7604/17).

Сам факт зміни в організації праці створює для роботодавця позитивне зобов`язання щодо збереження трудових правовідносин з його працівниками.

Належним виконанням такого зобов`язання є здійснення визначених КЗпП України дій, які нададуть працівникові можливість продовжити виконання попередніх функціональних обов`язків, а в разі неможливості, - інших, які відповідають його кваліфікації.

Звільнення з роботи є крайнім заходом у зв`язку з об`єктивною неможливістю збереження трудових правовідносин або ж через небажання працівника продовжувати працювати на запропонованих умовах (найкращих умовах, які роботодавець об`єктивно має змогу запропонувати з урахуванням приписів трудового законодавства з дотриманням прав інших працівників, зокрема щодо переважного права на залишення на роботі).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18) (провадження № 11-431асі18), зазначено, що: «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав відступити від цих висновків».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2020 року у справі № 161/7196/19 (провадження № 61-4375св20), зазначено, що: «власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15».

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правовим наслідком подання працівником заяви про скорочення двомісячного строку попередження про наступне вивільнення є ініціювання питання щодо припинення трудових правовідносин у коротший строк, ніж гарантований законом, що обумовлено об`єктивною безперспективністю подальшого працевлаштування. Сформувала наведений висновок виходячи з таких міркувань.

Метою персонального попередження про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці з одночасною пропозицією іншої роботи в розумінні статті 49-2 КЗпП України є надання працівникові можливості завчасно визначитися з майбутнім працевлаштуванням або підшукати собі іншу роботу [див. постанову Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року у справі № 303/798/17 (провадження № 61-1863св20)].

Дотримання двомісячного строку до моменту вивільнення працівника є обов`язковим при звільненні за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, що призводить до розірвання трудового договору за ініціативою роботодавця. Отже, цей строк є обов`язковим для роботодавця, так як, при цьому працівник не обмежений у праві припинити трудові правовідносини з власної ініціативи чи за угодою сторін (статті 36, 38 КЗпП України).

Так само працівник може погодитися з неможливістю продовження трудових правовідносин через зміну в організації праці роботодавця, у зв`язку із чим вправі просити звільнити його з роботи до закінчення двомісячного строку попередження про наступне вивільнення. Проте така неможливість продовження трудових правовідносин безпосередньо пов`язана з фактом належного дотримання роботодавцем своїх зобов`язань щодо працевлаштування працівника, тобто пропозицією всіх вакансій (що існували з моменту повідомлення про наступне вивільнення до дня звільнення працівника), які такий працівник може зайняти з урахуванням його кваліфікації.

Якщо працівник відмовився від усіх запропонованих роботодавцем вакансій, висловлюючи цим своє небажання продовжувати працювати на змінених умовах праці, тоді роботодавець вправі звільнити його з роботи за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України до завершення двомісячного строку попередження про наступне вивільнення.

Наведене обумовлено тим, що КЗпП України розмежовує підстави для звільнення за суб`єктом, який це ініціює: 1) за угодою сторін; 2) з ініціативи працівника; 3) з ініціативи роботодавця.

Розірвання трудового договору у випадку змін в організації праці, в тому числі ліквідації чи реорганізації, є ініціативою роботодавця, що й створює для працівника відповідні гарантії від незаконного звільнення. Водночас надання таких гарантій не є формальністю у зв`язку лише із самим фактом змін в організації праці роботодавця, а спрямоване на випадки, коли продовження трудових правовідносин є об`єктивно неможливим, у тому числі у зв`язку з відмовою працівника працювати на змінених умовах. Тому факт такої відмови (за наявності відповідних вакансій) є визначальним.

Якщо дійсною підставою для звільнення є просто небажання сторін продовжувати трудові правовідносини (безвідносно до обставин змін в організації праці) або бажання працівника розірвати трудовий договір, то таке звільнення повинне відбуватися за пунктом 1 частини першої статті 36 або частиною першою статті 38 КЗпП України відповідно.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що відповідачем порушено порядок персонального повідомлення позивача про наступне вивільнення; відповідачем не запропоновано позивачу іншу роботу, яка відповідає його кваліфікації, досвіду та посаді, яку він раніше обіймав, зокрема це стосується і вакансій, які були звільнялися до дати звільнення позивача (начальника лабораторії начальника відділу експортного контролю, головного та провідного фахівця експортного контролю, жодної роботи у новоствореному технічному відділі), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки наявні порушення відповідачем трудового законодавства.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи відповідача про те, що ухваливши рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції не надав оцінку всім доводам та запереченням сторін, чим порушив засади змагальності сторін, спростовуються матеріалами справи, а також обґрунтованими висновками суду зазначеними в мотивувальній частині рішення, де судом досліджено заперечення, які є аналогічними доводам апеляційної скарги, і які зводяться до не згоди відповідача із судовим рішенням по суті спору. Дані доводи скарги не впливають на правильність висновків суду першої інстанції і не тягнуть скасування судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2025 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційних скарг без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Український науково-дослідний конструкторсько-технологічний інститут еластомерних матеріалів і виробів» - Малютова Сергія Володимировича - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 2025 року у цивільній справі №932/1852/24 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 01.10.2025

Головуючий суддя О.В. Агєєв