ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2025 року м. Чернівці Справа № 713/3404/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Лисака І.Н.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,

секретар: Сарган Ю.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Вижницька районна військова адміністрація Чернівецької області, Берегометська селищна рада,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 22 липня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Осокіна А.Л., дата складання повного тексту рішення 31 липня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів, в подальшому, уточнивши позовні вимоги (т.1 а.с.55-69), просив з 26.12.2013 року (моменту укладення угоди суборенди на один і той же об`єкт) або з 04.11.2021 року припинити (або розірвати) договір оренди земельної ділянки від 28.03.2008 року за номером 4, укладений між орендодавцем - Вижницькою районною адміністрацією, натепер функції власника належать Берегометській селищній раді Вижницького району Чернівецької області, і орендарем ОСОБА_2 , якому передано у володіння і користування земельну ділянку у комплексі з розташованим на ній водним об`єктом на території Берегометської територіальної громади Вижницького району Чернівецької області, з кадастровим номером :02:001:0087, загальною площею 2,2344 га, в тому числі: 1,8570 га під водоймищем, 0,3219 га під сінокосіння, 0,19955 га під греблями з розміщеною на гідроспорудах дорогою місцевого значення.

В обґрунтування вимог вказував, що позивач є власником земельної ділянки для дачного будівництва, кадастровий номер :02:001:0087, яка межує із земельною ділянкою водного фонду, кадастровий номер 732058400:02:001:0087.

Провадження №22-ц/822/824/25

У липні 2024 року ОСОБА_5 , який позиціонує себе орендарем вказаної земельної ділянки водного фонду, не дозволив сім`ї Померанських рибалити.

Вказував, що 28.03.2008 року був укладений договір оренди землі водного фонду (кадастровий номер :02:001:0087) та зареєстрований Чернівецькою регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру». Землі водного об`єкту виділені ОСОБА_2 з метою риборозведення, тобто для здійснення господарської діяльності.

Вважає, що вказаний договір за багатьма критеріями не відповідає законодавству, яке діяло на час його укладення, а саме водоймище (вода, водний горизонт) не переходило від орендодавця до орендаря, оскільки про це не зазначено в акті приймання-передачі.

В подальшому, ОСОБА_2 передав у суборенду весь об`єкт оренди разом з правами та обов`язками, встановленими в угоді. Новим орендарем низки об`єктів водного фонду (суборендарем) став ОСОБА_3 . Договір названий сторонами «суборенди земельної ділянки», укладений 26.12.2013 року. Цей правочин також має на меті риборозведення і він також за своєю правовою природою є угодою оренди земель водного фонду. Вказаний договір не пройшов державної реєстрації, натомість, 27.12.2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 зареєстроване право оренди земельної ділянки. Цією ж датою у вказаному реєстрі за ОСОБА_2 також зареєстроване право оренди тієї самої земельної ділянки.

14.06.2016 року укладено додаткову угоду №9, якою в договір оренди земельної ділянки від 28.03.2008 року внесені зміни: зменшена нормативна грошова оцінка земельної ділянки водного фонду - в 2008 році складала 51579,00 грн, а в 2016 році стала 42610,97 грн; на 1% від нормативної вартості землі водного фонду збільшена орендна плата: з 2% від вартості об`єкта оренди, до 3% від вартості об`єкту оренди; орендар - ОСОБА_2 набув нове право «передачі землі водного фонду в суборенду без змін цільового призначення об`єкту оренди» (хоча договір суборенди вже існує протягом трьох з половиною років); орендарю встановлений обов`язок на протязі десяти днів зареєструвати вказане доповнення до договору оренди земельної ділянки в Чернівецькій регіональній філії ДП «Центр ДЗК».

За умовами договору оренди за користування землею під водним об`єктом, самим водоймищем, землею під сінокосіння, двома греблями і дорогою на ній, з початку 2008 року і до кінця 2013 року ОСОБА_2 сплачує державі в особі Вижницької районної державної адміністрації 1031,58 грн на рік. Після переоцінки земельної ділянки в 2013 році (водоймище зовсім не враховувалось) сплачувати потрібно ще менше, ніж 1031,58 грн на рік. В свою чергу, суборендар - ОСОБА_3 за договором суборенди сплачує суборендарю - ОСОБА_2 за користування землею водного об`єкту 1278,33 грн на рік. Тобто, ОСОБА_2 отримує дохід від здачі земель водного об`єкту у суборенду в розмірі 246,75 грн на рік.

Вважає, що відповідачі ще на стадії формування договору суборенди допустили суттєву помилку, коли унормували свої відносини з користування водним об`єктом для риборозведення і землею під ним лише за використанням норм земельного права. У договорі суборенди та акті прийому-передачі не зазначено, що в оренду передається саме водоймище, хоча і вказано, що земельна ділянка передається для риборозведення.

Наголошує, що відповідачі не враховували, що риборозведення (рибництво) є класичним видом господарської діяльності, визначення якої міститься в ч.1 ст.3 ГК України. Тобто, для зайняття риборозведенням (рибництвом) на орендованій земельній ділянці і ОСОБА_2 , і ОСОБА_3 повинні перебувати на обліку як особи, що займаються товарним сільськогосподарським виробництвом, або бути зареєстрованими суб`єктами господарювання чи фізичними особами-підприємцями.

Стверджує, що укладений між відповідачами договір суборенди не відповідає типовому договору оренди водних об`єктів, форма якого затверджена постановою КМУ від 29.05.2013 року №420, а на даний час типовому договору оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом, затвердженому постановою КМУ від 02.06.2021 року №572.

26.12.2013 року ОСОБА_2 передав у володіння і користування водний об`єкт ОСОБА_3 , щоб останній займався риборозведенням, тим, чим повинен займатись він сам протягом п`яти років. Насправді, ні ОСОБА_2 з 28.03.2008 року до 26.12.2013 року, ні ОСОБА_3 з 26.12.2013 року по теперішній час не випустив в водоймище ні одного малька будь-якого виду риб. Це вказує на те, що водний об`єкт (кадастровий номер :02:001:0087) використовується не за цільовим призначенням.

30.01.2023 року Берегометська селищна рада з невідомих підстав уклала додаткову угоду до договору суборенди земельної ділянки від 26.12.2013 року не з орендарем - ОСОБА_2 , а чомусь з суборендарем - ОСОБА_3 і передала йому розрахунок за оренду земельної ділянки.

За договором суборенди ОСОБА_3 набув право з володіння і користування

ОСОБА_2 не набув необхідного статусу «суб`єкта рибного господарства» («юридична особа чи фізична особа-підприємець, яка проводить рибогосподарську діяльність відповідно до законодавства»). Він повинен дотримуватись Порядку штучного розведення (відтворення), вирощування водних біоресурсів та їх використання, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 07.07.2012 року №414.

Постановою КМУ від 03.11.2023 року затверджено Порядок надання в користування на умовах оренди гідротехнічних споруд для цілей аквакультури. Згідно вказаного Порядку стосовно гребель повинен укладатись окремий договір користування на умовах оренди гідротехнічною спорудою для цілей аквакультури. Угода повинна узгоджуватись з типовою формою, затвердженою цим же Порядком.

У договорі оренди відсутні суттєві умови для такого виду договору. А до договору суборенди не додано того переліку документів, який встановлено законом.

Не виникає найменшого сумніву, що ОСОБА_2 використовує водний об`єкт не за цільовим призначенням (не для риборозведення, як зазначено у договорі), що відповідно до положень ст.25 та ст.32 ЗУ «Про оренду землі» має наслідком розірвання договору за рішенням суду. Позивач акцентує увагу на положеннях ст.ст.96 і 143 ЗК України, згідно яких за таке правопорушення передбачається оперативна санкція у вигляді припинення правочину.

На підставі викладеного просив позов задовольнити.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 22 липня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Померанський І.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , оскаржив рішення суду.

Наводить обставини, викладені в позовній заяві.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що в провадженні Вижницького районного суду Чернівецької області наявні декілька справ, які ініційовані ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з метою позбавити ОСОБА_1 права власності на належну йому земельну ділянку.

Стверджує, що оспорюваний договір оренди спірної земельної ділянки водного фонду не відповідає вимогам законодавства, а позивач з вказаного приводу сповістив Берегометську селищну раду про намір орендувати спірну земельну ділянку водного фонду згідно норм чинного законодавства для вирощування і реалізації продукції аквакультури.

Вказує на те, що ОСОБА_1 є членом Берегометської громади, а тому має безумовне і повне право захищати механізм місцевого бюджетування.

Наголошує на тому, що оспорювати правочин можуть не тільки його учасники, а й заінтересовані особи, які не є стороною такого.

На підставі викладеного, просить рішення суду скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Структурувавши незгоду із висновками суду першої інстанції щодо недоведеності порушенням прав довірителя, зазначив три підстави негативного впливу договорів оренди й суборенди на права ОСОБА_1 , а саме: ініціювання ОСОБА_2 інших судових проваджень, де оспорюються права ОСОБА_1 на належну йому ділянку, і вважає, що задоволення позову у цій справі унеможливить перебіг інших справ; бажанням ОСОБА_1 після розірвання договорів прийняти участь у конкурсі на оренду і здійснювати підприємницьку діяльність на спірному водному об`єкті на кращих умовах для держави та територіальної громади: а також як члена громади, права якого порушенні заниженим розміром орендної плати, отже ненадходженням більших коштів до місцевого бюджету.

Відзив до суду апеляційної інстанції не надходив.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справив в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до наступних висновків.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону відповідає в повній мірі.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позивач ОСОБА_1 , вважаючи порушеними свої права та інтереси, звернувся до суду з позовом про припинення або розірвання з 26.12.2013 року або з 04.11.2021 року договору оренди земельної ділянки, стороною якого він не є, та акцентував, що при укладені такого договору було порушено діюче земельне та водне законодавство.

Тобто, у цій справі позов про припинення або розірвання договору оренди подала особа, яка не була стороною цього договору, - заінтересована особа.

Суд звернув увагу позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Померанського І.В. на змагальність цивільного процесу, згідно якого особа, яка звертається до суду з позовом про припинення або розірвання договору оренди, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті його припинення або розірвання майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Вказав, що оскільки позивачем ОСОБА_1 та його представником адвокатом Померанським І.В. не було доведено наявності свого порушеного права як заінтересованої особи щодо договору оренди земельної ділянки водного фонду, то суд не повинен встановлювати інші обставини справи, а саме вдаватися в аналіз встановлених судом обставин в сукупності з наведеними нормами матеріального права й робити висновки по суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідача, чинність або дійсність укладеного правочину, про правомірність, ефективність способу захисту порушеного права, оскільки порушеного права немає.

Крім того, суд визнав неспроможними та відхилив доводи представника позивача адвоката Померанського І.В. про захист інтересів позивача ОСОБА_1 «у інший спосіб, не заявлений у позові», оскільки вони суперечать принципу диспозитивності цивільного судочинства, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Апеляційний суд по суті прийнятого рішення погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З наявних в справі матеріалів вбачається, що 28.03.2008 року укладено договір №4 оренди земельної ділянки між орендодавцем Вижницькою районною державною адміністрацією в особі голови Гриндея О.І. з одного боку, та громадянином ОСОБА_2 з другого боку, умовами якого визначено, зокрема: орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку для риборозведення, яка знаходиться на території Лукавецької сільської ради Вижницького району Чернівецької області, загальною площею 2,3744 га, у тому числі 1,8570 га під водою, 0,3219 га сінокіс, 0,1955 га під греблями та дорогою. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 51579,00 грн. Договір укладено на 30 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строку. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та розмірі 1031,58 грн в рік, що становить 2% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Земельна ділянка передавалася в оренду для риборозведення (п.14).

Цільове призначення земельної ділянки сільськогосподарського призначення (п.15).

Орендар, крім іншого, має право надавати земельну ділянку в суборенду без зміни її цільового призначення (п.28).

В п.35 обумовлено, що умовами розірвання договору в односторонньому порядку є невиконання однією з сторін умов договору (т.1 а.с.25-30).

26.12.2013 року між суборендодавцем ОСОБА_2 з однієї сторони, та ОСОБА_3 з другої сторони укладено договір суборенди земельної ділянки, за умовами якого визначено, зокрема: суборендодавець надає, а суборендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення для риборозведення, яка знаходиться на території Лукавецької сільської ради Вижницького району Чернівецької області, право на оренду якої надано суборендодавцю на підставі договору оренди земельної ділянки, укладеного між орендодавцем.

В суборенду передається земельна ділянка кадастровий № (відомості відсутні), загальною площею 2,3744 га, у тому числі 1,8570 га під водою, 0,3219 га сінокіс, 0,1955 га під греблями та дорогою.

Договір укладено на строк дії «Договору оренди земельної ділянки укладеного між орендодавцем (Вижницькою районною державною адміністрацією Чернівецької області) і суборендодавцем ( ОСОБА_2 ) від 28.03.2008 року та зареєстрованого у Чернівецькій регіональній філії ДП «Центр ДЗК» 28.03.2008 року у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних ділянок №4АА001110 за номером запису 03», а також обумовлено орендну плату (т.1 а.с.31-35).

З копії акту прийому-передачі земельної ділянки в користування на умовах довгострокової оренди терміном на 30 років на території Лукавецької сільської ради для риборозведення від 28.03.2008 року вбачається, що комісією в складі: голови Вижницької райдержадміністрації ОСОБА_8 , начальника відділу земельних ресурсів у Вижницькому районі ОСОБА_9 , сільського голови ОСОБА_10 в присутності ОСОБА_2 складено цей акт про те, що 28.03.2008 року було передано в користування на умовах довгострокової оренди земельну ділянку з площею 2,3744 га ОСОБА_2 на території Лукавецької сільської ради за межами населеного пункту ради.

Земельна ділянка у відповідності проекту її відведення відмежована на місцевості 34-ма межовими знаками, про що складено акт встановлення і погодження зовнішніх меж землекористування в натурі (на місцевості) і передані на зберігання ОСОБА_2 , якого попереджено про адміністративну відповідальність за знищення межових знаків відповідно до ст.56 та ст.238 КУпАП.

Претензії інших сусідніх землекористувачів на момент передачі земельних ділянок - відсутні. Земельні ділянки під заставою не перебувають (т.1 а.с.36).

14.06.2016 року між орендодавцем Вижницькою районною державною адміністрацією в особі голови Сенчука Р.І. з одного боку, та орендарем - ОСОБА_2 з другого боку укладено додаткову угоду №9 до договору оренди земельної ділянки від 28.03.2008 року, зареєстрованого в Чернівецькій філії ДП «Центр ДЗК» за №003, укладеної 14.06.2016 року, якою доповнено п.2 Договору оренди земельної ділянки від 28.03.2008 року №003 після слів «земельна ділянка», наступним виразом «кадастровий номер :02:001:0087».

Внесені зміни До п.5 Договору оренди земельної ділянки від 28.03.2008 року №003, виклавши його в новій редакції «5. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 42610,97 грн».

До п.8 Договору оренди земельної ділянки від 28.03.2008 року №003, виклавши його в наступній редакції «8. Орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі: грошова 1278,33 грн в рік, що становить 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.».

До пп.5 п.28 Договору оренди земельної ділянки від 28.03.2008 року №003, виклавши його в наступній редакції «5. За письмовою згодою орендодавця має право надавати земельну ділянку в суборенду без зміни її цільового призначення» (т.1 а.с.37).

30.01.2023 року між Берегометською селищною радою в особі голови Боднарюка С.М. (Орендодавець) та громадянином ОСОБА_3 укладено додаткову угоду до договору суборенди земельної ділянки від 26.12.2013 року, згідно якої внесені зміни до:

«Пункту 5 розділу «Об`єкт оренди», який викладено в наступній редакції: «5. Нормативно-грошова оцінка земельної ділянки становить: «кадастровий номер» - :02: 001: 0087_62049,06 грн.

Пункту 9 розділу «Орендна плата», який викладено в наступній редакції: «Розмір орендної плати за земельну ділянку на рік становить: 3% від нормативно-грошової оцінки цієї земельної ділянки і складає 1861,50 грн.

Обумовлено, що ця Додаткова угода є невід`ємною частиною Договору суборенди земельної ділянки від 26.12.2013 року і набирає чинності після її підписання сторонами та проведення державної реєстрації» (т.1 а.с.39).

З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, індексний №319208304 від 29.12.2022 року, вбачається, що 27.12.2013 року на підставі договору оренди землі, виданого 28.03.2008 року Вижницькою районною державною адміністрацією Чернівецької області, зареєстрованого у Чернівецькій регіональній філії ДП «Центр ДЗК» за № від 28.03.2008 року; додаткової угоди до договору оренди землі, виданої 17.12.2021 року Берегометською селищною радою, рішення №10-12-21/38/1 від 16.12.2021 року, відомості з ДЗК: №59430521 від 27.12.2022 року, Реєстраційною службою Вижницького районного управління юстиції Чернівецької області проведено державну реєстрацію права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0087, площею 2,3744 га (став), (дата державної реєстрації земельної ділянки 20.09.2007 року, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки ЧРФ ДП «Центр державного земельного кадастру»), цільове призначення землі сільськогосподарського призначення, адреса: Чернівецька область, Вижницький район, Лукавецька сільська рада; орендар: ОСОБА_3 ; орендодавець: Берегометська селищна рада; орендар: ОСОБА_2 (т.1 а.с.23-24).

Матеріали справи також містять:

копію листа Державного агентства водних ресурсів України №6479/5/4/11-24 від 12.11.2024 року, яким на звернення ОСОБА_4 від 31.10.2024 року надано роз`яснення стосовно спеціального водокористування (т.1 а.с.144);

копію листа ГУ ДПС у Чернівецькій області №15133/6/24-13-12-01-05 від 25.09.2024 року, яким ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , надано відповідь про те, що органи ДПС можуть надавати інформацію про платників податків третім особам у порядку та у випадках, передбачених чинним законодавством, за наявності згоди фізичної особи або за рішенням суду (т.1 а.с.171).

копію відкритого листа ОСОБА_4 від 12.01.2025 року, адресованого депутатам об`єднаної Берегометської територіальної громади з копією фіскального чеку АТ «Укрпошта» від 14.01.2025 року (т.1 а.с.172-176).

копії звітності виробництва продукції аквакультури за 2020 рік, 2021 рік (т.1 а.с.180-184).

відповідь Басейнового управління водних ресурсів річок Прут та Сірет Державного агентства водних ресурсів України №1043/06/2024 від 17.09.2024 року, якою ОСОБА_11 , жителя АДРЕСА_1 на його звернення від 28.08.2024 року повідомлено щодо використання земельної ділянки комунальної власності за кадастровим номером :02:001:0087, розташованої в с. Вахнівці Вижницького району, йому необхідно звернутися до розпорядника земельної ділянки - Берегометської селищної ради. Також роз`яснено положення ст.ст.51, 88, 89 ВК України, п.4 ст.58, п.24 розділу Х Перехідних положень ЗК України, копію розрахунку розміру орендної плати, копія плану земельної ділянки (т.2 а.с.29);

копії адвокатських запитів адвоката Померанського І.В.: №1210/1 від 12.10.2024 року, адресованого Берегометській селищній раді Вижницького району Чернівецької області з копією фіскального чеку АТ «Укрпошта» від 12.10.2024 року; №12/8 від 15.11.2024 року, адресованого Берегометській селищній раді Вижницького району Чернівецької області, з відміткою про отримання ОСОБА_12 15.11.2024 року; №12/110 від 30.07.2024 року, адресованого Вижницькій районній військовій адміністрації Чернівецької області та Берегометській селищній раді Вижницького району Чернівецької області з копією фіскального чеку АТ «Укрпошта» від 31.07.2024 року; №12/3-п від 02.12.2024 року адресованих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з якої вбачається переписка між цими сторонами та бажання ОСОБА_13 прийняти участь у конкурсі на оренду спірного об`єкту (т.1 а.с.132-142).

Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захисту своїх прав і свободи від пошкоджень і протиправних посягань.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 5 ст.203 ЦК України передбачає, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої-третьої, п`ятої, шостої статті 203 цього Кодексу.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 761 ЦК України право передання майна у найм (оренду) має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму. Вказана стаття визначає коло осіб, які можуть виступати орендодавцями. Враховуючи, що передача майна у найм є одним із способів здійснення права розпорядження майном, стаття 761 ЦК України наділяє цим правом власника, а також осіб, які мають майнові права, або уповноважені на укладення договору найму.

За приписами статті 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Частиною 1 ст.93 ЗК України (в редакції на час укладення договору суборенди) обумовлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам (ч.2 ст.93 ЗК України).

В частині 6 ст.93 ЗК України (у відповідній редакції) вказано, що орендована земельна ділянка або її частина може за згодою орендодавця передаватись орендарем у володіння та користування іншій особі (суборенда).

Відповідно до статті 1 ЗУ «Про оренду землі» (в редакції на час укладення договору суборенди) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності (ст.3 ЗК України).

У статті 6 зазначеного Закону передбачено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, ГК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Відповідно до статті 16 ЗУ «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому ЗК України, або за результатами аукціону

Згідно з статтею 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Таким чином, договір суборенди може бути укладений лише на підставі дійсного договору оренди та є похідним від вказаного (нікчемного) договору оренди. Тобто право на укладання договору суборенди земельної ділянки має лише особа, якій належать майнові права на цю ділянку (право оренди).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту у вибраний спосіб.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 22.01.2019 року у справі №912/1856/16, від 14.05.2019 року у справі №910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належного інтересу його особою способу захисту, судам необхідно зважати і на ефективність погляду з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що зібрана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, які передаються Конвенції, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі чи іншій країні.

Суть цієї статті зводиться до вимог надати людям такі засоби правового захисту на національному рівні, які дозволили компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положення Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають певну свободу розсуду того, яким чином вони вимагають при цьому виконанні своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд вказав на те, що за деякі вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, які передаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтереси підлягають застосуванню з дотриманням положення 55 , 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Засоби захисту цивільного права мають відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити відновлення порушеного права, а в разі неможливості такого відновлення - гарантувати особі можливість отримати нею відповідне порушення.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне відновлення прав особи, за захистом якої вона звернулася до суду, відповідно до вимог законодавства.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна зазначити суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відтак, при вирішенні спору важливе значення має встановлення наявності в особи, яка звернулася із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Тобто, встановивши, що права або інтереси позивача не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову за безпідставністю, недоведеністю чи необґрунтованістю.

Водночас, якщо суд дійде переконання про порушення прав, свобод чи інтересів позивача, він має надати оцінку обраному позивачем способу захисту та з`ясувати, чи є цей спосіб правомірним та ефективним, оскільки обрання способу захисту, що не відповідає цим критеріям, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19.

Обрання неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі №910/12525/20.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) зроблено висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту потрібно встановити, які саме права (правомірні інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного права чи неправомірність або неефективність вибраного позивачем способу захисту прав, які суд за результатами вирішення спору вважатиме порушеними, невизнаними або оспорюваними, є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові.

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Як уже зазначалося, позивач, вважаючи порушеними свої права з підстав бажання взяти в оренду спірну земельну ділянку водного фонду, звернувся з позовом у цій справі про припинення з 26.12.2013 року (часу укладення договору суборенди) договору оренди спірної земельної ділянки від 28.03.2008 року, стороною яких він не є, крім іншого, акцентував, що при укладені такого договору порушили діюче на час їх укладення законодавство, тому має бути визнаний недійсним у судовому порядку, хоча таких вимог перед судом не заявляв (т.1 а.с.69).

З наведеного можна дійти висновку, що звернувшись до суду з вимогою про припинення/розірвання договору оренди за наявності відповідних умов (бажання орендувати спірну земельну ділянку), які не передбачені договором чи законом, не є тотожнім праву на таке припинення/розірвання, а може свідчить про наявність спору про визнання недійсним договору, який підлягає вирішенню судом з урахуванням інших обставин.

Тобто, у цій справі позов про визнання припиненим/розірвання договору оренди з часу укладення договору суборенди подала особа, яка не була стороною цього договору, - заінтересована особа.

Отже, колегія суддів зазначає, що особа, яка звертається до суду з позовом про припинення/розірвання договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені дією оспорюваних договорів і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним, - майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з вказаним позовом, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, діючи послідовно - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача, перейти до ефективності обраного способу захисту.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача, тобто не доведення останнім порушення його прав чи інтересів, було вірною підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову.

Крім наведеного, колегія суддів вказує наступне.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема, у статті 16 ЦК України

Закон не передбачає вимог щодо обсягу, повноти чи слушності доводів позовної заяви, але приписує щонайменше сформулювати суть (зміст) порушення, яким чином воно негативно позначилось на правах особи, яка звертається з позовом, яким чином може бути відновлено порушене право. Зміст та обсяг порушеного права і виклад обставин, якими воно підтверджується, у кожному конкретному випадку можуть бути різними, але разом із цим принаймні на рівні формулювання викладу їх змісту мають бути достатніми, щоб визначити предмет спору, його юрисдикційну належність, характер вимог, часові рамки події порушення, нормативне регулювання спірних відносин, а також обставини, за яких можна ухвалити одне з обов`язкових процесуальних рішень. (Постанова ВП ВС від 26.09.2024 року №990/220/24 (11-188заі24))

В супереч цьому вбачається, що позивач переклав обрання способу захисту його прав на розсуд суду, який, на його думку, мав би обрати або припинити дію оспорюваних правочинів з моменту їх укладення за правилами недійсності, або припинити їх дію з визначеної дати за правилами розірвання правочинів, що є неприпустимим згідно правил диспозитивності цивільного процесу.

За наведеного, колегія суддів погоджується, що позивач не виконав належним чином вимоги процесуального закону щодо необхідності конкретизації способу захисту можливого порушеного права, а формулювання його вимог, які містять неоднозначності (альтернативу) на вибір суду, не свідчить на добросовісне виконання обсягу процесуальних прав та обов`язків, а інститут судового захисту штучно не використовується задля впливу на права учасників (сторін).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року зазначено, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосувати до захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним, та розраховувати на певний стан речей.

За наявності відповідного рішення органу публічної влади щодо передання у користування земельної ділянки особі в останньої виникають правомірні очікування мирно володіти майном (право користування). При цьому, такі правомірні очікування є об`єктом правового захисту згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України.

Апеляційний суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції керується висновками, які зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що наведені позивачем підстави для припинення/розірвання договору за своєю природою не є об`єктивними обставинами, не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому не можуть послугувати підставою для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , є безпідставними та неспроможними, таких висновків не спростовують.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні апеляційної скарги та залишає без змін оскаржене судове рішення, то й судові витрати, відповідно до ст.141 ЦПК України, покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 22 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач І.Н. Лисак

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк