НОВОМИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
07 жовтня 2025 рокуСправа № 322/900/25
Новомиколаївський районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Губанова Р.О., секретарка судового засідання Блажко О.П., розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу
про виділення частки земельної ділянки в натурі.
Короткий зміст позовних вимог і рух справи.
Узагальненими доводами позовної заяви є те,що позивачка успадкувала 1/4 вказаної земельної ділянки після смерті чоловіка, спадкоємцем іншої 3/4 частини є відповідач, який не бажає укладати угоду про окреме користування частками, а також про спосіб виділення часток.
Враховуючи неможливість спільного з відповідачем користування, володіння, розпорядження земельною ділянкою, вважала необхідним поділити її в натурі.
Як підставу для позову посилалась на положення ст.ст. 364, 1278 ЦК України.
Ухвалою судді від 20.06.2025 відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання; встановлено відповідачу строк для подання відзиву.
Копія ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України вважається отриманою відповідачем 09.07.2025.
Відповідач у встановлений судом строк не подав відзиву на позовну заяву.
Ухвалою суду від 08.09.2025 закрито підготовче провадження призначено справу до судового розгляду по суті.
Учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
Позивачкою подана заява про розгляд справи без її участі, у заяві також вказувалось, що остання підтримує позов просить його задовольнити.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Судом постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Фактичні обставини встановлені судом,
мотиви з яких виходив суд і застосовані норми права.
- площа земельної ділянки № НОМЕР_2 ОСОБА_2 - 5,7450 га. Земельна ділянка межує: від А до Б - землі комунальної власності; Б до В - земельна ділянка ОСОБА_1 , від В до Г - землі комунальної власності; від Г до А земельна ділянка ОСОБА_4 .
Вирішуючи питання про наявність підстав для задоволення позову, суд виходить з такого.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).
Частиною першою ст. 88 ЗК України визначено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.
За правилом ч 3 ст. 88 ЗК України, учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки вимагати відповідної компенсації.
Відповідно до ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.
Згідно зі статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Частиною першою статті 364 ЦК України закріплено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Відповідно до ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.
У разі поділу спільного майна між співвласниками, право спільної часткової власності на нього припиняється.
Частиною четвертою статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України, під час розгляду цієї справи суд враховує висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №501/2148/17 (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР 97285609.
Так Верховний Суд у вказаній постанові висунував, що поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки, правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.
Статтею 79-1 Земельного кодексу України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Формування земельних ділянок здійснюється шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок.
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.
Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема, поділу або об`єднання земельних ділянок.
Відповідач ОСОБА_2 будь-яких заперечень з приводу такого поділу не надав, іншого варіанту поділу не запропонував. Договору щодо поділу зазначеної земельної ділянки між співвласниками не укладено.
Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги (хоча буквально вказано про виділення, а не поділ земельної ділянки) за своєю суттю в цілому є обґрунтованими, адже предметом позовних вимог витупає частка у спільному майні, якою власниця не може розпорядитися на власний розсуд.
Отже позов підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
До позовної заяви позивачкою додано квитанцію № 82 від 23.05.2025, якою підтверджується сплата нею судового збору в розмірі 1211,20 грн, отже відповідна сума підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 .
Інші документально підтверджені судові витрати у справі відсутні.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 263 - 265, 268, 273, 280 - 284, 354, 355 ЦПК України, суд
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).
Реквізити учасників справи:
- позивачка: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .
- відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Р.О. Губанов