Справа № 308/4839/25
№ провадження 2/453/597/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2025 року м. Сколе

Сколівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Курницької В.Я.;

за участі секретаря судового засідання Трембач М.М.;

без учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сколе в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

До Сколівського районного суду Львівської області 30 червня 2025 року в порядку, передбаченому ст. 31 ЦПК України, надійшла цивільна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» (далі ТОВ «Споживчий Центр») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій позивач просить стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, код ЄРДПОУ: 37356833, МФО 30529, р/р НОМЕР_2 ) заборгованість за Кредитним договором № 30.09.2024-100002225 від 30 вересня 2024 року у розмірі 29 174 (двадцять дев`ять тисяч сто сімдесят чотири) гривні 56 копійок.

Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області від 04 липня 2025 року прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та відкрити провадження у цивільній справі, призначати судове засідання для розгляду по суті на 24 вересня 2025 року.

01 вересня 2025 року відповідач ОСОБА_1 за допомогою системи «Електронний суд» скерувала до суду відзив на позовну заяву. У відзиві зазначає що, 30 вересня 2024 року між нею та ТОВ «Споживчий Центр» було укладено кредитний договір № 100002225 на суму 13 000 гривень. Позивач у позовній заяві вимагає з неї 29 174, 00 гривні. Вказує, що нею було здійснено три платежі, на загальну суму 9 570 гривень 75 копійок, що частвоко погашує тіло кредиту. Однак Позивач не врахував ці сплати, що суперечить принципам цивільного законодавства (ст. 526, 530, 610 ЦК України) та призводить до безпідставного завищення суми боргу. Додатково просить врахувати що вона є учасником бойових дій що підтверджується: довідками про участь у бойових діях за 2021 та 2022 рік та посвідченням учасника бойових дій. На підставі наведеного просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Споживчий Центр» у повному обсязі; врахувати здійсненні нею платежі в сумі 9 570 гривень 75 копійок, як часткове виконання зобов`язань. Додатково просить звільнити її від сплати судового збору та судових витрат у зв`язку із статусом учасника бойових дій.

05 вересня 2025 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» в особі належно уповноваженого Ларіонова Костянтина Олександровича за допомогою системи «Електронний суд» скерувало до суду відповідь на відзив, в якій зазначає щодо пропуску відповідачем процесуального строку для подання відзиву та невчинення відповідачем жодних процесуальних дій, передбачених статтею 127 ЦПК України, для поновлення пропущених строків, передбачених ухвалою суду від 04 липня 2025 року. Щодо розрахунку заборгованості, як наголошує позивач, заперечуючи вірність розрахунку спірної заборгованості, відповідачем не зроблено власного. Свою позицію аргументує постановою Верховного Суду від 14 липня 2020 року по справі № 367/4970/13-ц, провадження № 61-19992св18, в якій зокрема, зазначено, що «заперечуючи розмір кредитної заборгованості, розрахований банком, боржник та його представник не надали суду докази, які б спростовували як факт надання кредиту у розмірі, визначеним кредитним договором так і розмір боргу, що є процесуальним обов`язком боржника». Крім цього звертає увагу на вимоги процесуального закону, який покладає тягар доказування на сторони, що заперечуватиме реалізацію принципу змагальності у судовому процесі. Застосування такого підходу оцінки доказів відповідає позиції Верховного суду у справах № 910/18036/17 від 2 жовтня 2018 року, № 917/1307/18 від 23 жовтня 2019 року. Позивач зазначає що відповідачем у справі були здійснені заходи, спрямовані на визнання боргу, а саме: проведена часткова сплата по вищезазначеному кредитному договору на суму 9 570 гривень 75 копійок. При цьому, під час формування довідки про заборгованість та суми позовної вимоги було враховано факт оплати та змінено суму заборгованості. Оскільки ТОВ «Споживчий Центр» не є банківською установою, а має статус фінансової установи, яка здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг, зокрема надання кредитів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, без відкриття рахунку, тому не може надати первинні банківські документи, а відтак наданий суду позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом заборгованості та її розміру у справі. Також позивач зазначає що відповідач не підтвердила свій статус військовослужбовця на даний час та на час дії кредитного договору, адже не надала довідки про проходження військової служби, військового квитка тощо.

Відтак, позивач, враховуючи позицію відповідача, а також необхідність формування та отримання від контрагентів додаткових доказів, не міг їх подати разом із позовною заявою. Відтак, сторона позивача просить суд поновити позивачу строк для подання доказів та прийняти їх.

Частиною 1 статті 279 ЦПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (ч. 5 ст. 279 ЦПК України).

Вказана вимога ЦПК України роз`яснена судом учасникам справи в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Сторони у справі не подавали клопотань про розгляд зазначеної справи з повідомленням сторін, а суд, з огляду на достатність даних про права і взаємовідносини сторін, не вбачав підстав для розгляду справи з повідомленням сторін з власної ініціативи.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст рішення складено 30 вересня 2025 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 24 вересня 2025 року, датою ухвалення рішення є саме 30 вересня 2025 року.

Перевіривши зібрані докази, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 30.09.2024-100002225 від 30 вересня 2024 року.

Відповідно до умов договору та заявки відповідачу надано кредит у розмірі 13 000,00 грн строком на 140 днів.

Відповідно ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про споживче кредитування», договір був укладений у письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених ЗУ «Про електронну комерцію».

Згідно зі ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», позичальнику надано одноразовий ідентифікатор Е696 для підписання кредитного договору № 30.09.2024-100002225 від 30 вересня 2024 року.

Сторонами погоджено орієнтовну загальну вартість кредиту 28 001, 75 грн., з яких 15 001, 75 грн. загальні витрати за споживчим кредитом, що, виходячи з умов договору та графіку платежів, складається з комісії в розмірі 1 950, 00 грн. (15% від суми кредиту) та 13 051, 75 грн. відсотків за користування кредитом (п.п. 7, 12, 14 заявки кредитного договору, п.п. 7, 12, 14 акцепту, паспорт споживчого кредиту а.с. 23-25)

Видача кредитних коштів в сумі 13 000,00 грн. відповідачу згідно з кредитним договором № 30.09.2024-100002225, яка здійснена 30 вересня 2024 року о 16:40:23 документально підтверджена довідкою ТзОВ «Універсальні платіжні рішення» № 113-1803 від 18 березня 2025 року (а.с. 29).

Факт отримання кредитних коштів відповідачем визнано у поданому відзиві.

Відповідачем у справі проведено часткову сплата по вищевказаному договору на суму 9 570, 75 грн., про що нею зазначено у поданому відзиві. В той же час, вказана сума підтверджена і у відповіді на відзив, поданій представником позивача. При цьому, факт сплати відповідачем вказаної суми документально підтверджений і долученою до відповіді на відзив Картки субконто по контрагенту ОСОБА_1 за договором 30.09.2024-100002225.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за вказаним вище договором позивач просить стягнути заборгованість у розмірі 29 174 гривні 56 копійок, з яких 12 001, 75 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 11 836, 55 грн. - за процентами та 5 330, 00 грн. неустойка за кожен день .неналежного виконання кожного окремого зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, щодо дійсності якого заперечує відповідач, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як підтверджено матеріалами справи, відповідачем укладено кредитний договір № 30.09.2024-100002225 від 30 вересня 2024 року, за умовами якого відповідач отримав грошові кошти шляхом їх перерахування на його банківський картковий рахунок.

Вказаний договір укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, які були надіслані відповідачу.

Так, згідно з матеріалами справи встановлено, що договір про відкриття кредитної лінії № 30.09.2024-100002225 від 30 вересня 2024 року, підписано відповідачем електронним підписом шляхом введення одноразового ідентифікатора E696 з дотриманням ч.ч.6, 8 ст.11, ст.12 Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію», вказані договори прирівнюється до укладених в письмовій формі.

Виходячи із вищенаведених положень чинного законодавства та встановлених фактичних обставин справи вбачається, що відповідачем було укладено в електронній формі кредитний договір № 30.09.2024-100002225 від 30 вересня 2024 року на суму кредиту 13 000, 00 грн., отримано кредитні кошти за договором у вказаному розмірі на зазначений відповідачем картковий рахунок. При цьому, вказаний договір підписаний електронним підписом, використання якого є неможливим без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.

З врахуванням викладеного, матеріалами справи стверджується, що між сторонами укладено кредитний договір, відповідач ознайомився і погодився з умовами договору, а подані позивачем паперові копії електронних документів є допустимими письмовими доказами відповідно до ч.13 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію».

Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тіло кредиту, то суд зазначає таке.

У частинах 1, 3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У розумінні ст.526ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст.1054ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Факт користування відповідачем грошовими коштами ТОВ «Споживчий центр» доведено та не заперечується відповідачем.

Враховуючи, що фактично отримані та використані ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку в повному обсязі не повернуті, суд переконаний, що ТОВ «Споживчий центр» вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Щодо позовних вимог в частині стягнення процентів за користування кредитом, суд зазначає таке.

Згідно ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У позовній заяві ТОВ «Споживчий центр» просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по відсоткам в розмірі 11 836, 55 грн.

Суд звертає увагу, що згідно з п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»,

-військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам),

-а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам)

штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави.

В свою чергу відповідач відноситься до другої категорії осіб, які мають пільги, встановлені частиною 15 статті 14 Закону України ««Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки з наданих нею доказів вбачається, що вона є учасником бойових дій, яка під час дії особливого періоду, зокрема в 2021 році брала участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів проведення операції об`єднаних сил н.п. Новотошківське Луганської області, н.п. Талаківка Донецької області. зазначених заходів. Крім того, відповідач в період з 24 лютого 2022 року по 08 червня 2022 року брала участь у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії.

Зважаючи на викладене, позовні вимог в частині стягнення відсотків за користування кредитом задоволенню не підлягають.

Більше того, суд зазначає наступне.

Згідно з умовами договору № 30.09.2024-100002225 від 30 вересня 2024 року, кредит надається строком на 140 днів. Сторонами погоджено орієнтовну загальну вартість кредиту 28 001, 75 грн., з яких 15 001, 75 грн. загальні витрати за споживчим кредитом, що, виходячи з умов договору та графіку платежів, складається з комісії в розмірі 1 950, 00 грн. (15% від суми кредиту) та 13 051, 75 грн. відсотків за користування кредитом (п.п. 7, 12, 14 заявки кредитного договору, п.п. 7, 12, 14 акцепту, паспорт споживчого кредиту а.с. 23-25).

Отже, з урахуванням умов кредитного договору, а саме графіку платежів, беручи до уваги те, що зі сплаченої відповідачем на виконання умов договору № 30.09.2024-100002225 від 30 вересня 2024 року суми 9 570, 75 грн., у відповідності до графіку платежів, 991, 99 грн. зараховано в рахунок оплати тіла кредиту, 1 950, 00 грн. зараховано в оплату комісії за договором, то зараховані позивачем в рахунок погашення процентів за користування кредитом 6 628, 76 грн. слід зарахувати в сплату заборгованості за тілом кредиту, оскільки відповідач віднесена до передбачених частиною 15 статті 14 Закону України ««Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» категорій осіб, яким проценти за користування кредитом не нараховуються. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за тілом кредиту у розмірі 5 379, 25 грн. (13 000, 00 грн. 991, 99 грн. 6 628, 76 грн. = 5 379, 25 грн.).

Щодо позовної вимоги про стягнення 5 330, 00 грн. неустойки, слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Позивач, серед іншого, просить стягнути неустойку, але, відповідно до п. 18 Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Кредитний договір укладено під час дії воєнного стану, отже на правовідносини, які склались між сторонами поширюється дія п. 18 Перехідних положень ЦК України.

Також, Верховний Суд у своїй постанові від 31 січня 2024 року № 183/7850/22(61-14740св23) зазначив тлумачення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, що свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Отже, суд вважає, що нарахування неустойки в сумі 5 330, 00 грн за невиконання грошового зобов`язання є таким, що не відповідає вимогам законодавства, а відтак в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо посилання представника позивача у відповіді на відзив щодо пропуску відповідачем процесуального строку для подання відзиву та невчинення відповідачем жодних процесуальних дій, передбачених статтею 127 ЦПК України, для поновлення пропущених строків, передбачених ухвалою суду від 04 липня 2025 року, то суд вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Право на доступ до суду (ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції) має бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним чи ілюзорним». Обмеження доступу до суду повинні переслідувати легітимну мету та бути пропорційними.

Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд. Верховний Суд неодноразово підтримував цей підхід. Велика Палата ЄСПЛ у справі «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia) наголосила, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду.

Оскільки відповідач, не будучи фахівцем в галузі права, подаючи відзив з порушенням встановленого судом процесуального строку, зазначив у такому про існування обставин, які мають суттєве значення для вирішення спору, в тому числі щодо наявності у нього пільг в частині нарахування процентів за користування кредитом, які заявлені позивачем до стягнення, на думку суду, безумовне дотримання процедури, в даному випадку щодо строків подання відзиву, призведе до непропорційно негативних наслідків, а відтак, порушення принципу розумності.

Щодо посилання відповідача на її статус учасника бойових дій, як на підставу для звільнення від сплати судового збору, то такі посилання є безпідставними, оскільки відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», вказана пільга стосується справ, пов`язаних з порушенням прав відповідача саме як учасника бойових дій.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд керується наступним.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України).

Суд враховує, що позивач при поданні до суду позовної заяви майнового характеру сплатив 2 422, 40 грн. судового збору. Позивачем було заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 29 174, 56 грн. заборгованості за кредитним договором № 30.09.2024-100002225 від 30 вересня 2024 року, з яких 12 001, 75 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 11 836, 55 грн. - за процентами та 5 330, 00 грн. неустойка за кожен день .неналежного виконання кожного окремого зобов`язання. Втой же час суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та стягнення з відповідача розмірі 5 379, 25 грнзаборгованості за тілом кредиту, а тому суд доходить висновку, що із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 446, 65 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 141, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 526, 1049-1054 ЦК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» заборгованість за Кредитним договором № 30.09.2024-100002225 від 30 вересня 2024 року у розмірі 5 379 (п`ять тисяч триста сімдесят дев`ять) гривень 25 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» 446 (чотириста сорок шість) гривень 65 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр»; місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 133-А, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 .

Головуючий суддя В.Я.Курницька