Провадження № 2/522/7196/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.

за участю секретаря судового засідання Сафтюк-Панько Б.Д.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі - продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 09.07.2025 року надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі - продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що за договором купівлі-продажу № 94/0403 від 04 березня 1994 року, укладеним на Одеській універсальній товарній біржі «GIP» ОСОБА_2 , яка є її матір`ю продала, а ОСОБА_1 купила житловий будинок АДРЕСА_1 . Однак, даний договір не було посвідчено нотаріально, тому його належить визнати дійсним та визнати за нею право власності.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 18 липня 2025 року, провадження по справі відкрито у порядку загального позовного провадження.

28 серпня 2025 року до суду надійшла заява представника ОСОБА_1 адвоката Гайдай Я.Ф. про розгляд справи у її відсутність.

22 вересня 2025 року від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява про визнання позовних вимог в повному обсязі, просила їх задовольнити та розглядати справу у її відсутність.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлялись належним чином, звернулись до суду з заявами про розгляд справи без їх участі.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ч. 4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Суд, дослідивши матеріали справи, дослідивши надані докази, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що за договором купівлі-продажу № 94/0403 від 04 березня 1994 року, укладеним на Одеській універсальній товарній біржі «GIP» ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 купила житловий будинок АДРЕСА_1 .

Після укладення договору купівлі-продажу, позивач на виконання умов договору передала обумовлену суму грошей, а саме 10 млн. карб., а відповідач передала ключі від та забрали всі свої речі. Після укладення договору, відповідач виселилися, а позивач вселилася і по теперішній час проживає в будинку, сплачує комунальні послуги, проводить поточні та капітальні ремонтні роботи.

Тобто, сторони при укладенні Договору купівлі-продажу нерухомого майна досягли згоди з усіх його істотних умов та виконали усі умови цього договору, але чинним на час його укладання законодавством не було передбачено нотаріальне посвідчення такого договору.

Так, згідно свідоцтва про народження ОСОБА_3 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , її мати ОСОБА_4 , а батько ОСОБА_5 .

У подальшому, а саме 06 жовтня 1972 року ОСОБА_4 у Київському райбюро ЗАГС м. Одеси уклала шлюб з ОСОБА_6 , після чого їй було присвоєне прізвище ОСОБА_7 .

У свою чергу, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у Київському РАЦС м. Одеси зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 , після чого їй було присвоєне прізвище - Гостра.

Після укладення договору купівлі-продажу, позивачу не було роз`яснено про необхідність проведення державної реєстрації у органах державної реєстрації.

Позивач не здійснила державну реєстрацію договору купівлі-продажу у КП «БТІ та РОН», а в електронному реєстрі вона не може провести державну реєстрацію, так як була відсутня реєстрація у старому реєстрі.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про товарну біржу", діяльність товарної біржі здійснюється у відповідності з цим Законом та діючим законодавством України, статутом біржі, правилами біржової торгівлі.

Розділом 4 Закону України "Про товарну біржу" визначені основні принципи правил ведення біржової торгівлі та здійснення біржових операцій, якими, зокрема, встановлено, що біржовою операцією вважається тільки та угода, яка відповідає сукупності умов, які передбачені ч. 1 ст. 15 Закону, а саме: якщо вона представляє собою купівлю-продажу, поставку, обмін товару, що допущені до обміну на товарній біржі; якщо її учасники ї членами товарної біржі; якщо угода надана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі (частини 2, 4 статті 15 Закону України "Про товарну біржу").

Отже, при укладенні договору купівлі-продажу нерухомого від 25.08.1997 року сторонами були дотримані всі умови, яких необхідно дотримуватися при укладенні договорів на товарній біржі, у відповідності до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу".

Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За змістом ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Положеннями п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Враховуючи, що спірні правовідносини виникли в грудні 1995 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу).

Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обов`язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 слідує, при розгляді справ про визнання правочинів дійсними суди повинні з`ясувати чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи не втрачена така можливість.

Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За ч.2 ст. 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, п.2 ч.1ст. 3 ЦК України та ч.1 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та Законом.

Статтею 334 частиною 3 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності із застосуванням принципу диспозитивності в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивач, доведені та не спростовані відповідачем, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 19, 81, 89, 206, 259, 263, 265, 274-279, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 1166, 1187, 1192, 1194 ЦК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі - продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок - задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу № 94/0403 від 04 березня 1994 року, укладений на Одеській універсальній товарній біржі GIP, згідно якого ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 купила житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною корисною площею 34,0 кв.м.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 02.10.2025 року.

Суддя: