Справа № 136/1957/23
провадження № 2/136/441/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2025 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Шпортун С.В.

за участю секретаря судового засідання Белінської С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Липовець, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частки нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позицій учасників справи.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі по тексту позивачі) звернулись до суду із вищевказаним позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (далі відповідачі), у якому просили визнати за кожним з них, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , право власності по 1/6 частці на житловий будинок - А (загальною площею 62,2 кв.м, житловою площею 20,3 кв,м), сарай Б, сарай В, уборна П, сарай Д, забор №, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставність позову позивачі обґрунтовують тим, що відповідачі приходяться їм відповідно рідними сестрою та братом, їх батьками були ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Станом на 15 квітня 1991 року вони усі спільно проживали в будинку за АДРЕСА_1 , були членами колгоспного двору, головою якого був їх батько, на ім`я якого в жовтні 1989 року було видано свідоцтво про право власності на домоволодіння.

Таким чином, об`єкт нерухомого майна у вигляді житлового будинку за АДРЕСА_1 належав на праві спільної сумісної власності шістьом особам, у тому числі їм по 1/6 частці кожному.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після її смерті відкрилась спадщина за законом, яку прийняла ОСОБА_3 .

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , заповіту не залишив, після його смерті спадщину прийняли - відповідач ОСОБА_3 та вони - ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

Приймаючи до уваги те, що двоє членів колгоспного двору померли, а відповідачами їх право на частку в колгоспному дворі заперечується, отож вони позбавлені у позасудовому порядку здійснити реєстрацію права власності на частки у праві власності на житловий будинок, що стало підставою звернення до суду із даним позовом.

У визначений судом строк відповідач ОСОБА_4 подав відзив, відповідно до якого просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, мотивуючи тим, що у позовній заяві позивачі констатують лише факт, що станом на 15 квітня 1991 вони проживали спільно з батьками в будинку АДРЕСА_1 та як доказ надали довідку Липовецької міської ради від 11.08.2023р. № 09-17-01/183 у якій зазначено лише факт їхньої належності до членів колгоспного двору, тоді як не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту їх постійного проживання за вказаною адресою, прийняття участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, зокрема ОСОБА_1 з 1988 року працював та постійно проживав у м. Києві і ніякої участі у веденні спільного господарства не приймав, а ОСОБА_2 у 1988 році отримав у спадок будинок бабусі в АДРЕСА_2 , де і проживає до цього часу, також не приймав участі у веденні спільного господарства колгоспного двору по АДРЕСА_1 , тому відповідач вважає, що позивачі не є членами колгоспного двору.

Представник позивачів ОСОБА_7 подав до суду відповідь на відзив, відповідно до якої просив позов задовольнити у пред`явленому обсязі, аргументуючи тим, що станом на 15 квітня 1991 року позивачі були членами колгоспного двору та спільно проживали в будинку АДРЕСА_1 , отож їм належить кожному по 1/6 частці у праві власності на зазначений житловий будинок. В свою чергу, відповідач ОСОБА_4 стверджуючи про те, що позивачі не проживали і не брали участі у введені колгоспного двору з 1988 року, не надає жодних доказів на підтвердження даних обставин, а посилання на те, що позивач ОСОБА_2 отримав у спадок будинок своєї бабусі, ще не є свідченням того, що він перестав бути членом колгоспного двору та не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Більше того згідно з даними погосподарської книги за № 14 за 1991-1995 року ОСОБА_2 вибув з двору лише в січні 1994 року, а ОСОБА_1 , який хоча й працював в місті Києві, утім брав участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, а згідно з даними погосподарської книги за № 14 за 1991-1995 року ОСОБА_1 вибув з двору лише у вересні 1991 року, тобто після 15.04.1991 року.

Заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду.

Ухвалою суду від 23.10.2023 прийнято до розгляду позов та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд у порядку загального позовного провадження.

16.11.2023 ухвалою суду відмовлено представникові відповідача у продовженні процесуального строку, встановленого судом для подачі відзиву.

16.01.2024 ухвалою суду ОСОБА_4 було визначено додатковий строк для подачі належним чином оформленого відзиву у даній справі, у строк до 25.01.2024, а також зобов`язано його надати до суду докази направлення копії відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи. Відмовлено відповідачу ОСОБА_4 у задоволенні клопотання про витребування доказів.

29.02.2024 протокольною ухвалою стороні позивачів було надано строк для усунення недоліків та надання доказів вартості спірного житлового будинку на момент подання позову.

08.03.2024 представником позивача Гурба М.В. надано висновок оцінювача про вартість об`єкта нерухомого майна.

09.04.2024 ухвалою суду задоволено клопотання представника позивачів та витребувано в Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області для огляду в судовому засіданні оригінал погосподарської книги за №14 за 1991-1995 роки, зокрема в частині домогосподарства, розташованого по АДРЕСА_1 .

13.05.2024 ухвалою суду витребувано за клопотанням відповідача у Липовецької державної нотаріальної контори Вінницької області копію спадкової справи заведеної після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Королівка, Липовецького району Вінницької області.

01.07.2024 ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача - адвоката Гурба Михайла Васильовича про забезпечення проведення судового засідання за його участі в режимі відеоконференції у цивільній справі №136/1957/23.

03.07.2024 ухвалою суду задоволено клопотання про проведення розгляду справи в режимі відеоконференції за участі представника позивача - адвоката Гурби Михайла Васильовича за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи.

Ухвалою суду від 29.10.2024 закрито підготовче провадження в справі та призначено її до судового розгляду по суті.

28.04.2025 ухвалою суду визнано обов`язковою явку в судове засідання позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для дачі особистих пояснень.

23.09.2025 представником позивача до закінчення судових дебатів у справі зроблено заяву про подання доказів на підтвердження понесених витрат у даній справі.

У судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав, зіславшись на обставини викладені у заявах по суті, просив позов задовольнити у повному обсязі, вказуючи, що відповідно до відомостей органу місцевого самоврядування позивачі станом на 15.04.1991 були членами колгоспного двору, брали участь своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору шляхом обробітку земельної ділянки та участі в облагородженні будинку, є такими, що не втратили це право, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин стороною відповідачів суду не надано.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у заявленому обсязі просили їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 суду пояснив, що він постійно проживав із сім`єю в АДРЕСА_1 , як і всі діти, що є сторонами цього спору докладав зусиль спільною працею та коштами у колгоспний двір, допомагав батькам по городництву, пас корови, у подальшому навчався, однак постійно приїздив додому та допомагав по господарству, пізніше проходив строкову службу в рядах радянської армії з 12.05.1986 та повернувся додому 24.05.1988, проживав спільно з батьками до 01.09.1988 після чого влаштувався на службу в органи міліції в м. Києві та продовжував приїздити та допомагати батькам по господарству, які в свою чергу допомагали йому звестись на ноги як своїй дитині, не сплачував обов`язкових платежів, оскільки батьки на цьому не наполягали. Вважає, що не втратив право у колгоспному двору, тоді як реалізувати свої права на реєстрацію належної йому частки у спільній сумісній власності в позасудовому порядку позбавлений можливості за наявності спору із відповідачами.

Позивач ОСОБА_2 суду пояснив, що він проживав із батьками в АДРЕСА_1 , до грудня 1993, допомагав своєю працею та коштами у веденні колгоспного двору та лише після вказаної дати, що відповідає записам погосподарської книги перейшов жити у житловий будинок по АДРЕСА_2 , який відповідно до заповіту їх бабця ОСОБА_8 заповіла йому, отож не втратив станом на 15.04.1991 право у колгоспному дворі, та має право на рівну частку із іншими співвласниками спільної сумісної власності, яке не визнається відповідачами.

Відповідач ОСОБА_3 за наявності укладеного нею Договору про надання правової допомоги від 14.11.2023 із адвокатом Щавінським К.С., та доказів на підтвердження його повноважень у справі (ордер серія АВ №1102365 від 14.11.2023 (а.с.57)), за неявки представника ОСОБА_9 у судові засідання, після роз`яснення судом її прав бути належним чином забезпеченою правовою допомогою, наполягала на розгляді справи за його відсутності, у зв`язку із чим суд не вбачав перешкод для розгляду справи за відсутності представника, про що виносились протокольні ухвали.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначила, що кожен із позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 втратили право у колгоспному дворі по АДРЕСА_1 , оскільки не приймали участі своєю працею та коштами у його веденні. ОСОБА_1 вибув до Києва у 1988 році, де працював у органах міліції та постійно там проживав та проживає по даний час, а ОСОБА_2 у 1988 році успадкувавши будинок бабці по АДРЕСА_2 , докладав зусилля та фінансів для його облагородження та перебрався туди жити, де проживає й на даний час. Тоді як вона залишилась доглядати за батьком та постійно проживала у житловому будинку, що є предметом спору, здійснювала його перепланування та покращення умов проживання, відтак станом на час звернення до суду із даним позовом від глиняного будинку, який був спільною сумісною власністю не залишилось зовсім нічого, у зв`язку із цим будинок втратив статус колгоспного двору, відтак відповідачі не мають права на частки у ньому. Просила суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 обґрунтував свою позицію запереченнями викладеними у відзиві. Також вказав, що позивачі втратили право в майні колгоспного двору, оскільки ОСОБА_1 вибув на постійне місце проживання та роботи в м. Київ з вересня 1988 року, а ОСОБА_2 у червні 1988 року отримав у спадок майно те перейшов жити по АДРЕСА_2 , жодної участі коштами у веденні спільного господарства вони не брали, лише довідувались до батьків, не сплачували жодних обов`язкових платежів. ОСОБА_2 проживав за рахунок отриманих батьками коштів, оскільки ним було втрачено паспортні документи, а він отримував заробітну плату на рахунки у банку, у зв`язку із чим був позбавлений можливості розпоряджатись грошовими коштами. ОСОБА_1 приїздив із м. Києва, де батьки йому складали сумки, тоді як сам у колгоспний двір на той час жодних фінансових та трудових внесків не вкладав, а був лише споживачем.

Фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин.

Суд, вислухавши учасників цивільного процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Зі змісту свідоцтв про народження (а.с.7, 8, 9 Том 1), укладення шлюбу (а.с.10 Том 1), виписки з погосподарської книги (а.с.12 Том 1), що додані до справи судом встановлено, що сторони спору є рідними братами та сестрою, батьками яких були - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ( ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 так записано у свідоцтвах про народження дітей).

02.10.1989 виконкомом Щасливської сільської ради на підставі рішення виконкому Липовецької районної ради № 131 від 30.05.1985 року та рішення виконкому Щасливської сільської ради № 28 від 21.07.1985 року було видано свідоцтво про право власності на домоволодіння № НОМЕР_1 (а.с.13, 14 Том 1), відповідно до якого житловий будинок АДРЕСА_1 належить до суспільної групи господарств - колгоспний двір, головою якого зазначено ОСОБА_6 .

КП ВООБТІ 02.10.1989 року за ОСОБА_6 було зареєстровано право власності на вказане домоволодіння, в підтвердження чому є лист КП «Вінницьке обласне об`єднане Бюро технічної інвентаризації» та матеріали інвентаризаційної справи №(10) 20 (а.с.15-19 Том 1).

Зі змісту довідки виданої Липовецькою міською радою Вінницького району від 11.08.2023 року № 09-17-01/183 (а.с.11 Том 1) встановлено, що станом на 15 квітня 1991 року членами колгоспного двору, житлового будинку АДРЕСА_1 були: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_4 .

Як слідує зі змісту листа навальника Липовецького районного структурного підрозділу Комунального підприємства «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від. 10.12.2020 за №29 (а.с.15 Том 1), згідно матеріалів інвентаризаційної справи №20, станом на 31.12.2012 року, право власності на житловий будинок з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 , 02 жовтня 1989 року зареєстровано в цілому Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» та записано в реєстрову книгу № 1 за реєстровим №10 за гр. ОСОБА_6 , на підставі Свідоцтва №10 про право особистої власності на будинковолодіння від 02 жовтня 1989 року, виданого виконавчим комітетом Щасливської сільської ради, на підставі рішення Липовецької районної ради № 131 від 30 травня 1985 року і рішення виконавчого комітету Щасливської сільської ради №28 від 21 липня 1985 року. Виготовити копію технічного паспорту на житловий будинок за вище зазначеною адресою Липовецьким РСП КП «ВООБТІ» не має можливості, оскільки, у відповідності до пункту 2, розділу 1 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24.05.2001 року, в редакції наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.07.2018 року, №186, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 20.12.2018 року за №1442/32894, замовником технічної інвентаризації є власник об`єкта нерухомого майна (у тому числі земельної ділянки), об`єкта незавершеного будівництва; замовник будівництва; особа, яка має право на спадщину (за запитом нотаріуса); особа, яка має інші речові права на об`єкт нерухомого майна, у тому числі на земельну ділянку, на якій розташовано такий об`єкт, орган, уповноважений управляти майном.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть від 14.09.2023 року.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 виданим 13 квітня 2021 року Липовецьким районним відділом ДРАЦС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький).

Судом встановлено, що позивачі є спадкоємцями після смерті батька ОСОБА_6 , за наслідками поданих ними документів приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Кобзар С.В. постановами від 05.06.2023 на їх ім`я було відмовлено у видачі нотаріальних актів на земельну ділянку, площею 2,7948 гектарів, кадастровий номер :05:000:0153, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Щасливської сільської ради (а.с.20-27 Том 1).

Зі змісту зазначеної постанови нотаріуса встановлено, що дочка ОСОБА_3 повідомила, що усі документи, які пов`язані з оформленням спадкового майна знаходяться у неї, її братами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 здійснюються протиправні дії шляхом підробки документів для заволодіння майном покійного.

Отож між сторонами цього спору існує спір, у тому числі щодо усього майна, що увійшло до складу спадкової маси після смерті їх батька ОСОБА_6 , який був головою колгоспного двору щодо об`єкта, який є предметом спору.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону України "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору.

З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України "Про власність" колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст.120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти.

У відповідності до ст.123 ЦК УРСР частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення по особистих зобов`язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору.

Згідно з ст.124 ЦК УРСР при виході одного або кількох членів колгоспного двору з його складу виділ частки в натурі провадиться з таким розрахунком, щоб не позбавити двір необхідних для ведення його підсобного господарства будівель, худоби та сільськогосподарського реманенту. При неможливості виділити належну членові двору частку майна в натурі її вартість виплачується йому грішми. Право вимагати виділу майна при виході з складу двору мають члени двору; які досягли шістнадцяти років. Особи віком від п`ятнадцяти до шістнадцяти років можуть вимагати виділу за згодою своїх батьків (усиновителів) або піклувальника, а в інтересах осіб, що не досягли п`ятнадцяти років, виділу можуть вимагати їх батьки (усиновителі) або опікун.

В силу вимог ст.126 ЦК УPCP працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору; якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою.

Відповідно до п.6 постанови пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору; яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Правильне застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР 1963 року передбачає з`ясування питання про віднесення будинку до відповідної суспільної групи господарств.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі N 6-350цс15.

Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року N 112/5 (далі - Вказівки N 112/5), а згодом Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року N 5-24/26 (далі - Вказівки N 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року N 69 (далі - Вказівки N 69), які були замінені Інструкцією ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року N 48.

Згідно зі змістом Вказівок N 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

На виконання вимог ухвали суду від 09.04.2024 судом було витребувано оригінал погосподарської книги відповідно до якої встановлено, що по особовому рахунку за №551 з 01.01.1991 по 01.01.1995 житловий будинок АДРЕСА_1 належить до суспільної групи господарств - колгоспний двір, головою колгоспного двору значиться ОСОБА_6 (голова сім`ї), до членів сім`ї входили: ОСОБА_5 (дружина), ОСОБА_2 (син), ОСОБА_1 (син), ОСОБА_14 (дочка), ОСОБА_4 (син).

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.10), ОСОБА_14 , змінила прізвище на « ОСОБА_15 ».

Зі змісту Погосподарської книги встановлено, що станом на 01.01.1991 містяться записи про тимчасове вибуття членів двору, а саме: ОСОБА_4 навчався в ПТУ №7, у подальшому служба в армії та повернувся 12.1993; ОСОБА_1 перебував на роботі м. Київ з 1988 року.

Згідно записів Погосподарської книги встановлено відомості про членів колгоспного двору, які вибули, а саме: ОСОБА_2 вибув із господарства - 01.1994; ОСОБА_1 вибув 09.1991 по одруженню.

Із записів трудової книжки виданої на ім`я ОСОБА_1 (а.с.188-190 Том 1), встановлено, що в період з 12.05.1986 по 24.05.1988 він проходив службу в рядах Радянської армії та зарахований на роботу з 01.09.1988 в ОВО при Жовтневому РОВД м. Києва.

На підтвердження обставин проходження служби в рядах Радянської армії в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 надав для огляду військовий квиток, згідно записів у якому підтверджено перебування його у складі радянської армії з 12.05.1986 по 24.05.1988.

Вказані обставини щодо перебування на службі до 24.05.1988 ОСОБА_1 та проживання його в АДРЕСА_1 до 01.08.1988 визнавались відповідачами.

Зі змісту довідки виданої в.о. старости сіл Щаслива, Білозерівка, Королівка, Підлісне Липовецької міської ради від 09.02.2024 за №09-17-01/13 (а.с.203 Том 1), старостат повідомляє що станом на 15.01.1991 вказано усіх осіб, які входили до складу колгоспного двору та зареєстровані на вказану дату в даному колгоспному дворі, тоді як довідка за №334 від 18.08.2021 не підтверджує фактичного місця проживання даних осіб членів колгоспного двору на вказану дату, старостат про фактичне місце проживання даних осіб на вказану дату інформацією не володіє.

Згідно інформації отриманої від нотаріальних установ (а.с.164, 205 Том 1), спадкова справа до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 по фонду Липовецької державної нотаріальної контори Вінницької області та Липовецької державної нотаріальної контори не виявлена.

Як уже встановлено, із дослідженого законодавства, що регулювало правовідносини, пов`язані із набуттям права власності на майно, яке належало колгоспному двору, таке право виникало лише у осіб, членів двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба).

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

На суд покладається обов`язок розгляду цивільної справи в межах заявлених особою вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд (ст.13 ЦПК України).

Суд, оцінюючи надані сторонами докази, встановив, що позивачі довели факт набуття ними права власності на 1/6 частку кожний у колгоспному дворі як повнолітніх, працездатних членів двору.

Тоді як відповідачі не довели обставин, на які вони посилались щодо втрати позивачами права у колгоспному дворі, оскільки, як було встановлено в ході розгляду справи, ОСОБА_1 перебував на дійсній строковій військовій службі, з якої звільнився 24.05.1988 та до 01.09.1988 проживав в АДРЕСА_1 , тобто до 15.04.1991 не пройшло три роки.

Не доведено відповідачами, що ОСОБА_2 вибув із колгоспного двору раніше січня 1994 року.

Не надано відповідачами належних та допустимих доказів, в розумінні ст.77, 78 ЦПК України, що позивачі не менше трьох років підряд до 15.04.1991 не брали участі своєю працею чи коштами у веденні спільного господарства двору.

Отож зібрані у справі докази свідчать про те, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору позивачі не втратили, доказів того, що розмір частки члена двору, який має визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних було зменшено, у зв`язку із незначною участю працею чи коштами в господарстві двору, не надано.

Зібрані у справі докази підтверджують, що спірний об`єкт нерухомості, що мав статус колгоспного двору належав шістьом особам у рівних частках, тобто по 1/6 кожному.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (статті 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі Кодекс).

Стаття 355 Кодексу передбачає, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Частина перша статті 356 Кодексу визначає спільну часткову власність як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Водночас спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина перша статті Кодексу).

На підставі ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч.1 ст. 369 ЦК України).

В силу ст.. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними (ч.1 ст.372 ЦК України).

Відповідно до статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

З огляду на викладене та встановлені в ході розгляду обставини, позивачі позбавлені можливості реалізувати свої права на реєстрацію речових прав на нерухоме майно у праві власності належних їм часток, що увійшли до складу спільної сумісної власності, оскільки два співвласники ( ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ) померли, а відповідачами ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) їх права не визнаються.

З огляду на викладене та у контексті приведених правових норм, що регулюють вирішення даного спору, суд дійшов висновку, що позивачами доведено належними та допустимими доказами порушення їх прав, які підлягають захисту судом у спосіб, що ними обраний, відтак позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі.

Розподіл судових витрат.

Ураховуючи те, що позов задоволено у повному обсязі, а представником позивача до закінчення судових дебатів у справі зроблено заяву про подання додаткових доказів на підтвердження понесених стороною позивача витрат у даній справі на професійну правничу допомогу, тому суд, вирішує питання лише в частині розподілу судових витрат про стягнення судового збору, керуючись Главою 8 ЦПК України, та вважає за необхідне призначити судове засідання в частині вирішення питання про судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у даній справі, зобов`язавши сторони протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду надати відповідні докази чи заперечення.

Керуючись ст.ст. 258259, 263265, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частки нерухомого майна, - задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку житлового будинку - А (загальною площею 62,2 кв.м, житловою площею 20,3 кв,м), із погосподарськими будівлями і спорудами: сарай Б, сарай В, уборна П, сарай Д, забор №, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частку житлового будинку - А (загальною площею 62,2 кв.м, житловою площею 20,3 кв,м), із погосподарськими будівлями і спорудами: сарай Б, сарай В, уборна П, сарай Д, забор №, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 4 294 (чотири тисячі двісті дев`яносто чотири) гривні 40 коп.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у даній справі на 03.10.2025 о 09:00, зобов`язавши сторони протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду надати відповідні докази.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30-ти днів до Вінницького апеляційного суду через Липовецький районний суд Вінницької області. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30-ти днів із дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Повний текст рішення суду буде складено 03.10.2025.

Учасники цивільного процесу:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 );

Позивач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 )

Відповідач - ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 );

Відповідач - ОСОБА_4 ( АДРЕСА_4 )

Суддя Світлана ШПОРТУН