Справа № 473/77/22
УХВАЛА

"03" жовтня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючого судді Булкат М.С.,

за участю секретаря судового засідання Багрін І.А.,

представника заінтересованої особи ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вознесенську цивільну справу за скаргою ОСОБА_2 від імені якого діє представник Вуїв Оксана Вікторівна на постанову №02-43/2 від 17.09.2025 про відмову в задоволенні відводу, винесену начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Голотребчуком Ю.А., якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 від 05.09.2025 про відвід всіх державних виконавців Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) у виконавчому провадженні №69067018 як протиправної; задоволення заяви про відвід всіх державних виконавців Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) у виконавчому провадженні №69067018

ВСТАНОВИВ

24 вересня 2025 року ОСОБА_2 звернувся зі скаргою, поданою в його інтересах адвокатом Вуїв Оксаною Вікторівною, на постанову №02-43/2 від 17.09.2025 про відмову в задоволенні відводу.

25 вересня 2025 року ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області судді Булкат М.С. справу призначено до судового розгляду.

05.09.2025 ОСОБА_2 подав заяву про відвід виконавців та начальника відділу до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса). Постановою №02-43/2 від 17.09.2025 про відмову в задоволенні відводу, винесеною начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Голотребчуком Ю.А., у задоволенні заяви ОСОБА_2 від 05.09.2025 про відвід всіх державних виконавців Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) відмовлено.

Скаржник ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на постанову про відмову в задоволенні відводу виконавців у виконавчому провадженні №69067018. Зазначає, що у виконавчому провадженні №69067018 стягувачем є ОСОБА_3 , яка є донькою працівниці Першого відділу ДВС Антонової Т.Ж. Виконавці, що ведуть справу, а також начальник відділу мають з нею близькі особисті стосунки, що створює потенційний конфлікт інтересів і виключає їхню об`єктивність.

Скаржник ОСОБА_2 зазначає, що державний виконавець Барбунова Т.Л. визнав наявність підстав для самовідводу та виніс постанову про передачу провадження до іншого відділу, однак ця постанова була скасована. Виконавче провадження продовжили вести ті ж особи.

Постанови про арешт рахунків, обмеження прав та інші виконавчі дії виносились без належного інформування боржника. Жодної з копій постанов йому не надавали, що є порушенням вимог закону.

Розрахунок аліментної заборгованості виконавцем було проведено з порушеннями, що підтверджено судовим рішенням. Незаконно арештовано зарплатний рахунок боржника, який є військовослужбовцем.

Заяви про відвід виконавців та передачу справи до іншого відділу неодноразово подавались боржником, але залишались без належної реакції. Постанова начальника Управління №02-43/2 від 17.09.2025 про відмову в задоволенні заяви про відвід є необґрунтованою, суперечить закону та порушує права боржника.

01 жовтня 2025 року на адресу суду надійшов відзив від представника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Романчука С.М. в якому, зазначено, що скарга ОСОБА_2 є необґрунтованою, оскільки у заяві про відвід не зазначено жодної з підстав, передбачених частиною 4 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження». Скаржник не навів конкретних фактів чи осіб, які мали б реальний або потенційний конфлікт інтересів із державними виконавцями. Посилання на те, що матір стягувача працює у тому ж відділі, є юридично несуттєвим, оскільки вона не є близькою особою виконавця в розумінні закону і не перебуває з ним у трудових відносинах. Усі державні виконавці мають трудові відносини виключно з Південним міжрегіональним управлінням Мін`юсту, а не між собою. Крім того, решта доводів скарги зводиться до незгоди з діями виконавців і не стосуються предмета оскарження. Таким чином, постанова про відмову у відводі була прийнята відповідно до закону, у межах повноважень, і не порушила прав заявника.

В судове засідання заявник ОСОБА_2 та його представник Вуїв О.В. не з`явилися.

Заінтересована особа ОСОБА_3 не з`явилася.

Перший відділ державної виконавчої служби у Вознесенському районі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явилися.

Представник Управління міжрегіонального примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судовому засіданні надав свої заперечення та просив відмовити в задоволенні скарги.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 129 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Так, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Складовою частиною визначеного статтею 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Надточій проти України» зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи.

Відповідно до частини першої статті 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Стаття 128 ЦПК України визначає, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.

Тобто, з метою забезпечення реального виконання судового рішення та ефективного захисту порушених прав, ЦПК України передбачає спеціальні форми реагування, зокрема розділом VІІ «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України визначено порядок судового контролю за виконанням судових рішень в цивільних справах.

Так, статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 447 ЦПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження мають право заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, та користуватися іншими правами, наданими законом.

Частиною четвертою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені підстави, за яких державний виконавець, приватний виконавець не може виконувати рішення.

Відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення обставин, передбачених частиною четвертою статті 5 цього Закону, виконавець зобов`язаний заявити самовідвід та повідомити про це стягувача.

З тих самих підстав відвід виконавцю може бути заявлений стягувачем, боржником або їхніми представниками. Відвід має бути вмотивованим, викладеним у письмовій формі і може бути заявлений у будь-який час до закінчення виконавчого провадження.

Згідно з частиною другою статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» питання про відвід державного виконавця, який не заявив самовідвід, вирішується начальником відділу, якому підпорядкований державний виконавець, про що виноситься постанова.

У разі відводу державного виконавця виконавчий документ передається у встановленому порядку іншому державному виконавцеві або іншому органу державної виконавчої служби.

Відмова у задоволенні відводу державного виконавця може бути оскаржена в 10-денний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця можуть бути оскаржені до суду, який видав виконавчий документ.

Щодо змісту скарги суд зазначає наступне.

05.09.2025 ОСОБА_2 подав заяву про відвід виконавців та начальника відділу до Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса). Постановою №02-43/2 від 17.09.2025 про відмову в задоволенні відводу, винесеною начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Голотребчуком Ю.А., у задоволенні заяви ОСОБА_2 від 05.09.2025 про відвід всіх державних виконавців Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) відмовлено.

Щодо п. 3 прохальної частини скарги: «Витребувати від Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження», суд зазначає наступне.

Суд витребував належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження з Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). За результатами дослідження витребуваних матеріалів, не вбачається жодних фактів неправомірного втручання у виконавче провадження чи здійснення виконавчих дій з порушенням вимог чинного законодавства. Надані документи підтверджують, що державними виконавцями діяли в межах повноважень і відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження».

Щодо п. 1, 2 скарги щодо скасування постанови №02-43/2 від 17.09.2025 про відмову в задоволенні відводу, винесену начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Голотребчуком Ю.А., якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 від 05.09.2025 про відвід всіх державних виконавців Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) у виконавчому провадженні №69067018 - як протиправну та задоволення заяви про відвід всіх державних виконавців Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) у виконавчому провадженні №69067018, суд зазначає наступне.

Згідно з посадовими обов`язками начальника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_4 має право розглядати заяви та скарги учасників виконавчого провадження, приймати рішення за результатами їх розгляду, у тому числі виносити постанови про відмову у задоволенні заяв про відвід державних виконавців, якщо відсутні передбачені законом підстави для такого відводу. Такі дії відповідають його компетенції та здійснюються в межах наданих повноважень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» та інших нормативно-правових актів у сфері примусового виконання судових рішень.

Суд роз`яснює, що «протиправність це юридична ознака діяння (дії чи бездіяльності), яка полягає в порушенні конкретної норми чинного права, що робить його правопорушенням. Це формальне виявлення суспільної небезпеки, оскільки протиправним вважається лише те діяння, яке прямо заборонене законом». Протиправність є фундаментальною ознакою будь-якого правопорушення, що надає йому юридичного значення та є підставою для застосування правових наслідків.

Щодо доводів скарги «всі виконавці в провадженні, та і сам начальник відділу, діють суб`єктивно і упереджено», «мають потенційний конфлікт інтересів» та інших по тексту скарги.

Конфлікт інтересів ситуація, що характеризується суперечністю між особистим інтересом особи та її формальними обов`язками, що впливає на об`єктивність або неупередженість її поведінки.

Потенційний конфлікт інтересів наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень (стаття 1 Закону України «Про запобігання корупції»).

Реальний конфлікт інтересів суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень (стаття 1 Закону України «Про запобігання корупції»).

Приватний інтерес будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв`язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях (стаття 1 Закону України «Про запобігання корупції»).

Службові / представницькі повноваження особи можуть визначатися в: законах, інших нормативно-правових актах (наприклад, положення про орган, установу, організацію); трудових договорах (контрактах); статутах підприємств; положеннях про структурні підрозділи органів, установ, організацій; посадових інструкціях; організаційно-розпорядчих документах (наприклад, у разі створення комісії чи робочої групи, повноваження можуть визначатися положенням про відповідну комісію/робочу групу, що затверджується внутрішнім організаційно-розпорядчим документом); дорученням керівників; регламентами.

Приватний інтерес може впливати на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, вчинення чи невчинення дій лише під час реалізації службових / представницьких повноважень, що є дискреційними.

Дискреція можливість діяти на власний розсуд, обираючи з декількох можливих варіантів дій, рішень, або навпаки не вчиняти дію, не приймати рішення (тобто бездіяти).

Дискреційні повноваження це повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за таких обставин (Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді).

Дискреційні повноваження повноваження осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначати повністю або частково зміст чи обсяг рішення, яке приймається органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, або обирати на власний розсуд один із кількох варіантів рішень, передбачених проектом акту, встановлювати строки, підстави та порядок прийняття рішень (Методологія проведення антикорупційної експертизи, затверджена наказом Національного агентства з питань запобігання корупції від 18.05.2023 № 109/23 «Про затвердження Методології проведення антикорупційної експертизи Національним агентством з питань запобігання корупції»).

Ознаки дискреційних повноважень:

дають змогу на власний розсуд оцінювати певний юридичний факт, а також обирати одну з декількох можливих форм реагування на нього;

надають можливість на власний розсуд обирати міру публічно-правового впливу щодо фізичних та юридичних осіб, його вид, розмір, спосіб реалізації;

дають змогу особі обрати форму реалізації своїх повноважень;

наділяють особу правом повністю або частково визначати порядок здійснення юридично значущих дій, у тому числі строк та послідовність їх здійснення.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким (пункт 50 постанови Верховного Суду від 15.12.2021 у справі № 1840/2970/18).

Дискреція це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку (п. 43 постанови Верховного Суду від 15.12.2021 у справі № 1840/2970/18).

Питання конфлікту інтересів врегульовані положеннями Закону України «Про запобігання корупції», зокрема статтею 27, яка встановлює обмеження щодо спільної роботи близьких осіб у публічному секторі. Частина перша зазначеної статті прямо забороняє особам, уповноваженим на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, мати у своєму прямому підпорядкуванні близьких осіб або бути підлеглими таким особам. Це обмеження направлене на усунення потенційної загрози неупередженості службових рішень та забезпечення прозорості й об`єктивності управлінських дій.

Водночас, сама по собі наявність родинних зв`язків між працівниками одного органу не є «автоматичною» підставою для визнання конфлікту інтересів або для застосування санкцій, таких як відвід чи звільнення. Обмеження стосується лише випадків прямого підпорядкування, тобто таких, де одна особа безпосередньо впливає на іншу в кадрових, адміністративних, розпорядчих, дисциплінарних аспектах.

Визначення «прямого підпорядкування» деталізовано в роз`ясненнях Національного агентства з питань запобігання корупції (НАЗК). Згідно з роз`ясненнями, пряме підпорядкування означає наявність реальної, формалізованої організаційної чи правової залежності між посадовими особами. У випадку, коли така залежність відсутня - тобто особа не має повноважень впливати на службову діяльність свого родича, не бере участі в ухваленні рішень щодо нього або справ, в яких він задіяний - факт родинних зв`язків не створює правового конфлікту інтересів. Це положення є основоположним для у випадках, коли оцінюється правомірність спільної роботи родичів у межах одного органу.

Зокрема, НАЗК у своїх офіційних роз`ясненнях наголошує:

«Сам по собі факт працевлаштування близьких осіб у одному органі не є порушенням антикорупційного законодавства, якщо між ними відсутні відносини прямого підпорядкування. За таких обставин обмеження, встановлені ст. 27 Закону, не застосовуються».

Крім того, НАЗК зазначає, що у разі наявності потенційного конфлікту інтересів (наприклад, під час розгляду справи родича), законодавство передбачає механізми врегулювання такого конфлікту, а не автоматичне усунення службовця. Такими механізмами є повідомлення керівництва, передача повноважень іншій особі, утримання від участі в певних рішеннях тощо. Застосування заходу відводу всього складу державного органу є непропорційним та юридично необґрунтованим.

Цю позицію підтверджує судова практика. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 826/17668/17 суд зазначив:

«Наявність родинних стосунків між працівниками одного органу державної влади не є безумовною підставою для висновку про упередженість або виникнення конфлікту інтересів. Такі зв`язки повинні супроводжуватись ознаками прямої службової залежності, яка створює ризик впливу на рішення, що приймаються». ВС наголосив на важливості принципу обґрунтованості підозр щодо упередженості та недопущення зловживання правом на відвід, коли воно використовується як спосіб затягування провадження або тиску на органи державної влади.

Цей підхід є узгодженим з практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ). У справах «Kleyn and Others v. the Netherlands» (2003) та «Micallef v. Malta» (2009) ЄСПЛ зазначає, що для того, щоб вважати особу упередженою, має бути встановлено об`єктивну, не гіпотетичну основу для таких підозр. Суб`єктивне відчуття зацікавленості без підтверджених фактів впливу чи залежності не становить порушення права на справедливий розгляд справи. ЄСПЛ також підкреслює, що державні органи повинні діяти у спосіб, який забезпечує баланс між довірою до інституцій та правом осіб на об`єктивний розгляд.

З матеріалів справи, а саме з відзиву представника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), вбачається наступне.

Згідно з частиною четвертою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець, приватний виконавець не може виконувати рішення, якщо:

боржником або стягувачем є сам виконавець, близькі йому особи (особи, які разом проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки з виконавцем (у тому числі особи, які разом проживають, але не перебувають у шлюбі), а також незалежно від зазначених умов - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням виконавця), пов`язані з ним особи.

боржником або стягувачем є особа, яка перебуває у трудових відносинах з таким виконавцем;

виконавець, близька йому особа або особа, яка перебуває з виконавцем у трудових відносинах, має реальний або потенційний конфлікт інтересів;

сума стягнення за виконавчим документом з урахуванням сум за виконавчими документами, що вже перебувають на виконанні у приватного виконавця, перевищує мінімальний розмір страхової суми за договором страхування цивільно-правової відповідальності такого приватного виконавця.

Суд врахував доводи зазначенні у відзиві представника Управління міжрегіонального примусового виконання рішень у Миколаївській області, що у поданій заяві на відвід не було вказано підстав, передбачених частиною четвертою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження», які б унеможливлювали виконання рішення відповідним державним виконавцем.

Таким чином, постанова начальника Управління №02-43/2 від 17.09.2025 про відмову в задоволенні заяви про відвід, в межах наявних у суду матеріалів, відповідає вимогам законодавства.

Як зазначено у відзиві представника Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в поданій заяві про відвід не було надано жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували існування будь-якого прямого чи опосередкованого зв`язку між усіма державними виконавцями, начальником відділу державної виконавчої служби та окремим працівником відділу провідним інспектором. Вказані припущення заявника є безпідставними, абстрактними та не ґрунтуються на жодному нормативно визначеному критерію для відводу відповідно до вимог частини четвертої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження».

Провідний інспектор, згідно з посадовою інструкцією, не є учасником виконавчого провадження, не має процесуального статусу в межах виконавчих дій, не уповноважений приймати рішення, що стосуються виконання судових рішень, а також не має адміністративного чи дисциплінарного впливу на державних виконавців чи керівника органу ДВС. Його посадові обов`язки носять виключно допоміжний, організаційний або технічний характер, а тому не можуть жодним чином впливати на законність, об`єктивність або неупередженість дій посадових осіб, які безпосередньо здійснюють примусове виконання судового рішення.

У заяві не було конкретизовано, в чому саме полягає цей вплив: чи мав місце тиск, чи здійснювалось якесь втручання в хід виконавчого провадження, чи був інспектор залучений до складання актів чи виконання інших процесуальних дій, що мають юридичне значення у справі.

Як встановлено в ході судового засідання, на думку представника Управління міжрегіонального примусового виконання рішень у Миколаївській області, наявність трудових відносин провідного інспектора, яка є матір`ю стягувачки, із органом ДВС не створює конфлікту інтересів, оскільки:

-між нею та державними виконавцями відсутні відносини прямого чи опосередкованого підпорядкування;

-провідний інспектор не є учасником виконавчого провадження, не впливає на його хід, не ухвалює жодних рішень та не бере участі у здійсненні виконавчих дій;

-немає доказів її участі у справі, впливу на дії виконавців або втручання у процедуру примусового виконання.

Суд зазначає, що наявність трудових відносин не є «автоматичною» підставою для висновків про потенційний або реальний конфлікт інтересів. Закон визначає коло суб`єктів, близькість з якими може бути підставою для відводу. Належних доказів наявності таких обставин щодо інспектора та виконавців або керівництва відділу не було надано.

Суд роз`яснює, що у поданій скарзі не наведено належних доказів наявності конфлікту інтересів чи упередженості у діях державного виконавця, начальника відділу чи інших посадових осіб виконавчої служби. Суд роз яснює, що за порушення вимог щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів та інших обмежень щодо запобігання корупції особа може бути притягнута, зокрема, до адміністративної та дисциплінарної відповідальності. Законодавством встановлено рекомендовані форми повідомлення безпосереднього керівника про реальний/потенційний конфлікт інтересів, повідомлення Національного агентства з питань запобігання корупції про наявність реального/потенційного конфлікту інтересів (якщо особа перебуває на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника), повідомлення Національного агентства з питань запобігання корупції про передачу в управління підприємств та/або корпоративних прав , звернення до Національного агентства з питань запобігання корупції з метою отримання роз`яснення у разі існування у особи сумнівів щодо наявності/відсутності у неї реального/потенційного конфлікту інтересів (на підставі частини 5 статті 28 Закону України «Про запобігання корупції»). Також встановлено порядок проведення службового розслідування (частина 3 статті 65 прим.1 Закону України «Про запобігання корупції»):

для виявлення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення або невиконання вимог Закону в інший спосіб;

за поданням спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції або приписом Національного агентства з питань запобігання корупції;

за рішенням керівника органу, військової частини, підприємства, установи, організації, де проходить військову службу (пропрацює) особа, яка вчинила таке правопорушення тощо.

Законом встановлено всі види відповідальності за порушення вимог щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів та інших обмежень щодо запобігання корупції особа може бути притягнута, зокрема, до адміністративної та дисциплінарної відповідальності.

Особа, яка звертається до суду, самостійно визначає, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що доводи, зазначені скаржником, не підтверджують протиправність постанови №02-43/2 від 17.09.2025.

Підстави для задоволення скарги відсутні.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 1,5, 19, 23, 74 ЗУ «Про виконавче провадження», ст. ст. 12, 18, 128, 447, 450 ЦПК України

ВИРІШИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_2 , від імені якого діє представник Вуїв Оксана Вікторівна, щодо скасування постанови №02-43/2 від 17.09.2025 про відмову в задоволенні відводу, винесену начальником Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Голотребчуком Ю.А., якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 від 05.09.2025 про відвід всіх державних виконавців Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у виконавчому провадженні №69067018 як протиправної; задоволення заяви про відвід всіх державних виконавців Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у виконавчому провадженні №69067018 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя: М. С. Булкат