Справа № 752/859/24
Провадження № 2/752/861/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2025 року м. Київ

Суддя Голосіївського районного суду м. Києва Ольшевська І.О., за участю секретаря судового засідання Савчук К.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовом Керівника Голосіївської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до ОСОБА_1 , третя особа Державне підприємство «Наш Дім» про визнання недійсним інвестиційного договору, скасування державної реєстрації права власності, витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, -

у присутності:

від Голосіївської окружної прокуратури: Сердюк К.В.

від Фонду державного майна України: Матіюк Д.В.

відповідач: не з`явився

третя особа: не з`явилась

ВСТАНОВИВ:

Голосіївська окружна прокуратура міста Києва в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернулась до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом про визнання недійсним інвестиційного договору, скасування державної реєстрації права власності, витребування нерухомо майна із чужого незаконного володіння та просить визнати недійсним з моменту укладення Інвестиційний договір №20 від 04.09.2002р. між ТОВ «Наш Дім» та відповідачем на проведення ремонтних робіт нежитлового приміщення НОМЕР_2 у житловому будинку АДРЕСА_1 , скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Плесо» Рашкова А.Г. та проведену на його підставі 24.07.2019р. державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлове приміщення НОМЕР_2 у житловому будинку АДРЕСА_2 ; витребувати у відповідача на користь держави в особі Фонду державного майна України нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення АДРЕСА_3 , також стягнути судові витрати.

В обгрунтування позову зазначено, що відповідно до Наказу Міністерства промислової політики України від 28.12.1999р. №443 з метою підвищення ефективності використання державного майна створене Державне підприємство

«Наш Дім» на базі рухомого та нерухомого майна відокремленого структурного підрозділу «Радар». За п. 2 Наказу затверджено Статут ДП «Наш Дім», згідно якого підприємство засноване на державній власності і підпорядковане Міністерству промислової політики України. Згідно пунктів 3, 5 Наказу на посаду виконувача обов`язків директора ДП «Наш Дім» призначено Хоменка А.С. та наказано останньому прийняти на баланс до статутного фонду підприємства майно Київського заводу «Радар» згідно з Додатком №1, зокрема, гуртожиток (житловий будинок) за адресою: АДРЕСА_4, передача якого підтверджується актом приймання-передачі з балансу заводу «Радар» на баланс ДП «Наш Дім» основних фондів станом на 01.01.2000р. У подальшому ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.06.2010р. по справі №50/371-б порушено провадження про визнання банкрутом ДП «Наш Дім» та ухвалою від 26.01.2012р. розпочато процедуру санації. Останнім керуючим санацією призначено Козловську Д.В. Ухвалою від 16.12.2019р. припинено процедуру санації у зв`язку з виконанням плану санації, припинення повноваження керуючого санацією Козловської Д.В. та провадження у справі закрито. Згідно з проведеною керуючою санації Козловською Д.В. інвентаризацією основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів, розрахунків та інших статей балансу за період 2019 року ДП «Наш Дім» гуртожиток (житловий будинок) АДРЕСА_4 перебував на балансі підприємства. Надалі документація ДП «Наш Дім» на підставі акту приймання-передачі від 31.07.2020р. після припинення повноважень арбітражним керуючим передана виконувачу обов`язків директора ДП «Наш Дім» Соловей Т.В. А надалі за актом приймання-передачі об`єктів нерухомого майна, інших матеріальних цінностей та документів від 08.03.2023р. об`єкт нерухомого майна - гуртожиток (житловий будинок) по АДРЕСА_4 , з інвентарним номером 26, загальною площею 1 662,50 кв.м. з площею підвалів 164,6 кв.м. переданий від виконувача обов`язків директора ДП «Наш Дім» іншому виконуючому обов`язків директора ДП «Наш Дім» Герасименку В.І. Згідно технічної документації на гуртожиток (житловий будинок) по АДРЕСА_4 , частиною загальної площі будівлі гуртожитку (житлового будинку) в 1 662,50 кв.м., а саме площі підвалу в 164,6 кв.м., зокрема, є приміщення НОМЕР_2 площею 108,2 кв.м. Відповідно до даних ДП «Наш Дім» від 30.06.2022р. №89, від 23.05.2023р. №15/5 Міністерства економіки України (правонаступник Міністерства промислової політки України) від 20.07.2022р. за №2812-09/50291-05 гуртожиток (житловий будинок) по АДРЕСА_4 , зокрема, нежитлове приміщення НОМЕР_2, що є частиною підвалу зазначеного гуртожитку (житлового будинку) є державною власністю та із державної власності не вибувало. Як вбачається з інформації Регіонального відділення ФДМ України по м. Києві від 27.07.2023р. №5045, Міністерства економіки України від 28.07.2023р. №2802-09/38647 приміщення гуртожитку (житлового будинку) по АДРЕСА_4 , зокрема, приміщення НОМЕР_2, не приватизовувалось. Проте згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, первісну реєстрацію права власності на вказане майно зареєстровано державним реєстратором Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Плесо» Рашковим А.Г., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному

реєстрі речових прав на нерухоме майно - 000 (номер відомостей про речове право - 32563070) за відповідачем на підставі Інвестиційного договору №20 від 04.09.2002р. Разом з тим, за інформацією Міністерства економіки України від 20.07.2022р. за №2812-09/50291-05, ДП «Наш Дім» від 30.06.2022р. №89, від 23.05.2023р. №15/5 вказаний Інвестиційний договір не погоджувався та з державним підприємством не укладався. За інформацією Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 02.05.2023р. №062/14-5742 первинна реєстрація на нерухоме майно приміщення НОМЕР_2 у гуртожитку (житловому будинку) АДРЕСА_4 на праві власності за будь-ким не здійснювалась. За таких обставин, сторона позивача вважає, що укладений Інвестиційний договір підлягає визнанню недійсним, проведена 24.07.2019р. державна реєстрація за ОСОБА_1 права власності на приміщення незаконною, а тому підлягає скасуванню, спірне майно підлягає витребуванню з незаконного володіння відповідача. Позивач зазначає, що спірний Інвестиційний договір укладений всупереч п. 4.4. Статуту ДП «Наш Дім», оскільки його укладення не погоджено з Міністерством промислової політики України. Позивач вказує, що державне підприємство, не будучи власником нежитлового приміщення АДРЕСА_5 , всупереч вимогам ст.ст. 89 ЦК Української РСР, ст.ст. 4, 37 Закону України «Про власність» передано його у власність відповідачу на підставі Інвестиційного договору від 04.09.2002р. Також оспорюваний Інвестиційний договір суперечить нормам Закону України «Про інвестиційну діяльність», оскільки його укладення було спрямоване та призвело до безоплатного вибуття з державної власності нерухомого майна, що беззаперечно порушує права держави на володіння, розпорядження та користування належним їй майном. Окрім того, як вказує позивач, право власності державного підприємства перейшло до відповідача в обхід встановленої законодавством приватизаційної процедури. Незаконна реєстрація за відповідачем права власності на нерухоме майно, яке в дійсності є державним, порушує право власності держави в особі Фонду державного майна України, оскільки фактично надає можливість приватній особі використовувати його на власний розсуд та розпоряджатися ним.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 05.03.2024р. відкрито провадження в даній справі, постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Від Фонду державного майна України надійшли письмові пояснення щодо позову, в яких вказується, що на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.07.2022р. №683-р «Про деякі питання управління об`єктами державної власності» 01.11.2022р. Фондом затверджено Акт приймання-передачі єдиного майнового комплексу Державного підприємства «Наш Дім» із сфери управління Міністерства економіки України до сфери управління Фонду. На сьогодні саме фонд є органом управління ДП «Наш Дім». Фонд вказує, що спірне приміщення не приватизовувалось, з власності держави у встановленому порядку не вибувало, а тому було і є державною власністю. Станом на дату укладення спірного правочину функції власника державного підприємства виконувало Міністерство промислової політики України, яким рішення про укладення оспорюваного інвестиційного договору не узгоджувалось та відчуження спірного

майна не приймалось. Оскільки нерухоме майно є державним та закріплено за підприємством на праві повного господарського відання, підприємство не мало права без погодження власника укладати спірний інвестиційний договір та відчужувати це майно. Крім того, відчуження державного майна повинно було відбуватися в рамках приватизаційної процедури в порядку, визначеному законодавчими актами, та у спосіб, передбачений Державною програмою приватизації. Про недійсність Інвестиційного договору, як вказує Фонд, свідчать також і не здійснена в установленому законодавством порядку державна реєстрація приміщення. Фонд зазначає, що на даний час за відповідачем зареєстровано право власності на приміщення АДРЕСА_5 , яке є фактично державною власністю, а його дійсний власник - держава в особі Фонду державного майна України, не приймала рішення щодо його відчуження, тому наявні підстави для його витребування у відповідача.

Ухвалою від 23.10.2024р. закрито підготовче провадження, справу призначеного до судового розгляду по суті.

Відповідач письмового відзиву на позовну заяву не подав. У судові засідання не з`являвся, хоча про час та розгляд справи повідомлявся належним чином.

На підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України справа розглянута за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, заслухавши думку учасників справи, суд зазначає наступне.

04.09.2002р. між Державним підприємством «Наш Дім» та ОСОБА_1 , як інвестором, був укладений Інвестиційний договір №20 на проведення ремонтних робіт нежитлових приміщень НОМЕР_2 у житловому будинку АДРЕСА_1 , за умовами якого ДП «Наш дім» у встановленому порядку надає ОСОБА_1 право користування аварійними нежитловими приміщеннями в житловому будинку АДРЕСА_4 загальною площею 108,2 кв.м. на Стратегічному шосе для проведення ремонтних робіт та благоустрою навколишньої території.

Згідно з п. 2.2. Інвестиційного договору інвестор забезпечує здійснення ремонтних робіт об`єкта інвестування та благоустрою навколишньої території у визначені терміни.

Згідно з п. 3.1. Інвестиційного договору інвестор зобов`язується протягом 6 місяців з моменту підписання цього Договору виготовити за власні кошти та погодити з ДП «Наш дім» проектно-кошторисну документацію на проведення ремонтних робіт об`єкта інвестування, який перебуває в аварійному стані. Розпочати ремонтні роботи об`єкта інвестування не пізніше ніж через 10 днів після затвердження у встановленому порядку робочої документації, здійснити ремонтні роботи об`єкта інвестування за свій рахунок у відповідності з технічними нормативами, встановленими чинним законодавством України та нормативними актами з питань будівництва та завершити їх у терміни, визначені проектом виконання робіт або в терміни, визначені абзацом 2 пункту 6.3. цього Договору.

Пунктом 3.2. Інвестиційного договору визначено, що ДП «Наш дім»

зобов`язується передати інвестору право користування об`єктом інвестування на період від затвердження проектно-кошторисної документації до завершення ремонтних робіт та благоустрою навколишньої території. Здійснити передачу інвестору у власність результат інвестицій, а саме: нежитлові приміщення НОМЕР_2 у житловому будинку АДРЕСА_4 загальною площею 108,2 кв.м. на Стратегічному шосе протягом місяці з моменту закінчення ремонтних робіт та благоустрою навколишньої території по акту приймання-передачі.

Згідно з п . 4.1. Інвестиційного договору інвестор сплачує в тижневий строк після затвердження проектно-кошторисної документації кошти в розмірі 5 відсотків від кошторисної вартості ремонтних робіт та благоустрою навколишньої території.

10.03.2003р. між ДП «Наш дім» та відповідачем був підписаний Акт приймання-передачі нежитлових приміщень НОМЕР_2 у житловому будинку АДРЕСА_1 , за яким ДП «Наш дім» відповідно до п. 3.2.2. Інвестиційного договору №20 від 04.09.2002р., враховуючи виконання сторонами умов зазначеного договору в повному обсязі, передає у власність, а ОСОБА_1 приймає у власність нежитлові приміщення НОМЕР_2 у житловому будинку АДРЕСА_4 загальною площею 108,2 кв.м. на Стратегічному шосе.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомо майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що державним реєстратором Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Рашковим А.Г. за відповідачем зареєстровано право власності на нежитловий приміщення в житловому будинку, загальною площею 108,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4, приміщення 60, дата державної реєстрації 24.07.2019р.

Також із вказаної Інформації вбачається, що серед документів, які були надані державному реєстратору для державної реєстрації права власності, були технічний паспорт, виданий 17.07.2019р ТОВ «БТІ - Єврофасп», акт приймання-передачі нежитлових приміщень від 10.03.2003р., Інвестиційний договір №20 від 04.09.2002р.

Сторона позивача вважає, що названий Інвестиційний договір має бути визнаний недійсним у судовому порядку, оскільки він суперечить ст.ст. 41, 48, 59 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, чинній на час укладення правочину), ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» (в редакції, чинній на час укладання правочину), ст.ст. 1, 2, 3, 11 Закону України «Про приватизацію державного майна (станом на 2022р., час укладення Інвестиційного договору), ст.ст. 1 - 4 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (в редакції, чинній на час укладення правочину), п. 4.4. Статуту ДП «Наш дім», затвердженого Наказом Міністерства промислової політики України від 28.12.1999р. за №443, та порушує права дійсного власника - держави.

Так, у ході судового розгляду встановлено, що Наказом Міністерства промислової політики України від 28 грудня 1999 року № 443 на базі рухомого та нерухомого майна відокремленого структурного підрозділу Київського заводу «Радар» створено ДП «Наш дім».

Відповідно до Додатку №1 до наказу визначено перелік фондів та обігових коштів, які передаються з балансу завод «Радар» на баланс ДП «Наш дім», в тому

числі гуртожиток (житловий будинок) за адресою: АДРЕСА_4.

Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 23 березня 2014 року №408 «Деякі питання управління Міністерством економічного розвитку і торгівлі об`єктами державної власності» та акта приймання-передачі від 24.10.2014року цілісний майновий комплекс ДП «Наш дім» передано із сфери управління Міністерства промислової політики України до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (на даний час - Міністерство економіки України).

За наказом ДП «Наш дім» від 21.11.2019р. проведено інвентаризацію основних засобів за період 2019 року, наказ підписано керуючим санацією підприємства Козловською Д.В.

Згідно з проведеною інвентаризацією основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів, розрахунків та інших статей балансу ДП «Наш Дім» за 2019 рік житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4, перебував на балансі державного підприємства.

У інвентаризаційному описі необоротних активів від 25.11.2019р. №2 під порядковим номером 25 зазначено майно: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4, інвентарний номер 26, балансова вартість: 351 966,93 грн.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26.07.2022р. №683-р єдиний майновий комплекс ДП «Наш дім» передано із сфери управління Міністерства економіки України до сфери управління Фонду державного майна України, додаток №1.

Згідно з технічною документацією на гуртожиток (житловий будинок) по АДРЕСА_4 , частиною загальної площі будівлі гуртожитку (житлового будинку) в 1 662,50 кв.м., а саме площі підвалу в 164,6 кв.м., зокрема, є приміщення за НОМЕР_2 площею 108,2 кв.м.

При цьому, згідно листа Міністерства економіки України від 20.07.2022р. №2812-09/50291-05 за актом приймання-передачі від 24.10.2014р. інформація стосовно укладання інвестиційних договорів ДП «Наш дім» у період 2000 - 2014 роки з Мінпромполітики до Мінекономіки не передавалась.

Як вбачається з інформації Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву від 27.07.2023р. №5045, приміщення 60 по вул. Стратегічне шосе, 39 у м. Києві за даними в системі «ЕТАП» не значиться, відомості по приватизацію відсутні.

Згідно з листом Міністерства економіки України від 28.07.2023р. №2802-09/38647-05 у період з 16.12.2019р. по 01.11.2022р відповідних пропозицій державним органам приватизації щодо приватизації державного нерухомого майна, що обліковується на балансі державного підприємства «Наш дім», зокрема, приміщення 60, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , не надавало.

Вказане свідчить про те, що спірне майно у встановленому законом порядку не відчужувалось.

Таким чином, спірне нежитлове приміщення 60 у житловому будинку АДРЕСА_6 , є державною власністю.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може

представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Так, як встановлено вище, Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26.07.2022р. №683-р єдиний майновий комплекс ДП «Наш дім» передано із сфери управління Міністерства економіки України до сфери управління Фонду державного майна України, додаток №1.

Фонд державного майна України є органом державної влади, наділений повноваженнями власника спірного державного майна.

Будучи обізнаним про факт незаконного відчуження державного майна, переданого до сфери його управління, Фонд державного майна України свої

функції у спірних правовідносинах не виконав, заходи на поновлення порушеного права держави не вжив, захист інтересів держави не здійснив.

Голосіївською окружною прокуратурою міста Києва 04.04.2023р. (за вихідним

номером № 43-2915вих-23) та 26.12.2023р. (за вихідним номером № 43-111120вих-23) направлені до Фонду державного майна України листи щодо вжиття цивільно-правових заходів з метою повернення майна в державну власність.

Оскільки відповідного позову Фондом державного майна України не подано, то суд зазначає про наявність у позивача правових підстав для звернення до суду із вказаним позовом.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним з моменту укладення інвестиційного договору від 04.09.2002р. №20, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 41 Цивільного кодексу Української РСР (чинного на дату підписання оспорюваного правочину) угодою визнається дія громадян і організацій, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до ст. 48 Цивільного кодексу Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, вона є недійсною (ст. 49 Цивільного кодексу Української РСР).

Статтею 59 Цивільного кодексу Української РСР передбачено, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Оспорюваний інвестиційний договір не відповідає вимогам законодавства, що тягне за собою його недійсність, з огляду на наступне.

Статтею 2 Закону України «Про підприємства в Україні» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що в Україні може діяти, у тому числі, державне підприємство, засноване на державній власності.

За ч. 1 ст. 10 цього Закону України «Про підприємства в Україні» майно підприємства становлять основні фонди та оборотні активи, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про підприємства в Україні» майно, що є державною власністю і закріплене за державним підприємством (крім казенного), належить йому на праві повного господарського відання. Здійснюючи право повного господарського відання, державне підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та статуту підприємства.

Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України «Про власність» майно, що є державною власністю і закріплене за державним підприємством, належить йому на праві повного господарського відання. Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать закону та цілям діяльності підприємства.

Тобто майно державного підприємства є державною власністю в силу закону і закріплюється за ним на праві господарського відання.

Відповідно до Статуту ДП «Наш Дім», затвердженого наказом Міністерства промислової політики України від 28.12.1999р. №443, підприємство засноване на державній власності і підпорядковане Міністерству промислової політики України.

За п. 4.2 Статуту майно ДП «Наш дім» є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним

майном на власний розсуд, вчиняючи до нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та цьому статуту.

Згідно з п. 4.4 Статуту відчуження засобів виробництва, що є державною власністю і закріплені за підприємством, здійснюється за згодою Міністерства промислової політики України.

Пунктом 6.3 Статуту встановлено, що керівник підприємства самостійно вирішує питання діяльності підприємства за винятком тих, що віднесені статутом до компетенції Міністерства і інших органів даного підприємства.

Отже, вбачається, що згідно з п. 4.4. Статуту відчуження спірного нерухомого майна, що є державною власністю, повинно було здійснюватись виключно за згодою уповноваженого органу - Міністерства промислової політики України (на час вчинення правочину).

У той же час, матеріали справи не містять докази того, що Міністерство промислової політики України надавало згоду на відчуження/приватизацію спірного нерухомого майна, а тому Інвестиційний договір від 04.09.2022р. не відповідає вимогам ст. 10 Закону України «Про підприємства в Україні» та пунктам 4.2, 4.4 Статуту ДП «Наш Дім», що тягне за собою його недійсність.

Згідно зі ст. 86 Цивільного кодексу Української РСР (чинного на дату підписання оспорюваного правочину) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом.

Частиною 2 статті 89 Цивільного кодексу Української РСР передбачено, що держава є єдиним власником всього державного майна.

За ст. 90 Цивільного кодексу Української РСР державі належать основні засоби виробництва в промисловості, будівництві і сільському господарстві, засоби транспорту і зв`язку, банки, майно організованих державою торговельних, комунальних та інших підприємств, основний міський фонд, а також інше майно, необхідне для здійснення завдань держави.

Відповідно до ст. 41 Конституції України (в редакції 1996 року), ст. 2 Закону України «Про власність» та ст. 86 Цивільного кодексу Української РСР право власності є непорушним і охороняється законом.

Зі змісту ч. ч. 1-3 ст. 4 Закону України «Про власність» вбачається, що власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Отже, повнота панування власника над річчю означає можливість здійснення з цією річчю будь-яких дій.

Згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про управління майном, що є у загальнодержавній власності» від 15 грудня 1992 року № 8-92, на міністерства та інші підвідомчі Кабінету Міністрів України органи державної виконавчої влади покладено здійснення функцій щодо управління майном, що є у загальнодержавній власності.

Оскільки майно ДП «Наш Дім» є власністю держави, функції власника від імені держави виконує відповідний орган державної влади.

Статутом ДП «Наш Дім» (в редакції, яка діяла на момент підписання Інвестиційного договору від 04.09.2002р.) регламентовано, що ДП «Наш дім»

підпорядковане Міністерству промислової політики України.

Тобто, станом на 04.09.2002р. функції власника майна державного підприємства виконувало Міністерство промислової політики України, яким рішення про укладення державним підприємством оспорюваного інвестиційного договору не узгоджувалось та рішення про відчуження спірного майна не приймалось.

Враховуючи, що ДП «Наш дім» ніколи не було власником спірного нежитлового приміщення, воно не мало права відчужувати його відповідачу на підставі Інвестиційного договору від 04.09.2002р., а тому оспорюваний договір суперечить ст. ст. 89, 90 Цивільного кодексу Української РСР, ст. 2, 4, 7, 37 Закону України «Про власність», що є підставою для визнання його недійсним в судовому порядку.

Загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності на території України визначаються Законом України «Про інвестиційну діяльність».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» (в редакції чинній на час підписання оспорюваного правочину) інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Такими цінностями можуть бути: кошти, цільові банківські вклади, паї, акції та інші цінні папери; рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності); майнові права, що випливають з авторського права, досвід та інші інтелектуальні цінності; сукупність технічних, технологічних, комерційних та інших знань, оформлених у виді технічної документації, навиків та виробничого досвіду, необхідних для організації того чи іншого виду виробництва, але не запатентованих («ноу-хау»); права користування землею, водою, ресурсами, будинками, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права; інші цінності.

Разом з цим, в умовах оспорюваного договору взагалі відсутній будь-який результат інвестиційної діяльності для державного підприємства, яке безоплатно передало у власність відповідачу державне майно.

Частиною 1 статті 2 цього Закону визначено, що інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Інвестиційна діяльність здійснюється зокрема на основі інвестування, здійснюваного громадянами.

За змістом статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях та сферах народного господарства, цінні папери, цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права.

Забороняється інвестування в об`єкти, створення і використання яких не відповідає вимогам санітарно-гігієнічних, радіаційних, екологічних, архітектурних та інших норм, встановлених законодавством України, а також порушує права та інтереси громадян, юридичних осіб і держави, що охороняються законом.

Оспорюваний інвестиційний договір суперечить вищевказаним приписам Закону України «Про інвестиційну діяльність», оскільки його укладено з метою безоплатного заволодіння державним нерухомим майном - нежитловим

приміщенням № 60, в житловому будинку (гуртожитку) по АДРЕСА_4 , що беззаперечно порушує право власності держави на спірне майно та суперечить інтересам держави і суспільства.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» (чинного на дату підписання оспорюваного правочину) приватизація державного майна - це відчуження майна, що перебуває у державній власності, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів на структурну перебудову економіки України. Законодавство України про приватизацію складається з цього Закону, інших законів України з питань приватизації.

Частиною 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного майна» визначені основні принципи приватизації, зокрема продажу об`єктів приватизації з урахуванням їх індивідуальних особливостей виключно за кошти.

Частиною 1 Державної програми приватизації на 2000-2002 визначено основні цілі, пріоритети, завдання та способи приватизації державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим, та відчуження комунального майна, групи об`єктів, які підлягають приватизації, орієнтовані завдання щодо обсягів приватизації державного майна та надходження коштів від приватизації до Державного бюджету України та відповідні заходи щодо виконання цієї Програми.

За приписами ч. 1 ст. 7 Закону України «Про приватизацію державного майна» державну політику в сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, що становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні.

Порядок приватизації державного майна регламентовано статтею 11 Закону України «Про приватизацію державного майна».

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» відповідно до цього Закону можуть приватизуватися підприємства, якщо вони відповідають вимогам ч. 1 ст. 2 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 вказаного Закону об`єктом малої приватизації, зокрема, є окреме індивідуально визначене майно.

Статтею 3 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» передбачено, що приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу; продажу на аукціоні, за конкурсом.

За ст. 4 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» продавці об`єктів малої приватизації, що перебувають у загальнодержавній власності, є Фонд державного майна, його регіональні відділення та представництва.

Відповідно до ст. 23 вказаного Закону право власності на державне майно підтверджується договором купівлі-продажу, який укладається між покупцем та уповноваженим представником відповідного органу приватизації. Договір купівлі-продажу державного майна підлягає нотаріальному посвідченню.

Тобто відчуження спірного майна повинно було відбуватися в рамках приватизаційної процедури в порядку, визначеному вказаними законодавчими

актами, і за її результатами мав бути укладений договір купівлі-продажу державного майна.

Однак приватизація спірного майна не проводилась, договір купівлі-продажу спірного майна не укладався і відповідно нотаріально не посвідчувався.

Таким чином, у даному випадку спірне майно набуто відповідачем поза приватизаційною процедурою - на підставі оспорюваного Інвестиційного договору, який не відповідає вимогам ст.ст. 1, 2, 3. 7, 11 Закону України «Про приватизацію державного майна», ст.ст. 1, 2, 3, 4, 23 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» та приписам Державної програми приватизації на 2000-2002 роки, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 48 Цивільного кодексу УРСР.

Враховуючи викладене, Інвестиційний договір від 04.09.2002р. не відповідає вимогам ст.ст. 89, 90 Цивільного кодексу Української РСР, ст. 10 Закону України «Про підприємства в Україні», ст.ст. 2, 4, 7, 37 Закону України «Про власність», ст.ст. 1, 2, 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність», ст.ст. 1, 2, 3. 7, 11 Закону України «Про приватизацію державного майна», ст.ст. 1, 2, 3, 4, 23 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», приписам Державної програми приватизації на 2000-2002 роки, суперечить пунктам 4.2, 4.4 статуту ДП «Наш Дім», затвердженого наказом Міністерства промислової політики України від 28.12.1999р. за №443, а тому підлягає визнанню недійсним відповідно до ст.ст. 48, 49, 59 Цивільного кодексу Української РСР.

Щодо вимоги про скасування державної реєстрації права власності за відповідачем на спірне майно, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України право власності на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникає з дня такої реєстрації.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Інститут реалізації права власності - це за своєю суттю є підтвердження державою права власності на майно за відповідною особою. При цьому держава наділена повноваженнями підтвердити таке право особи виключно у тому випадку, якщо ця особа набула майно у власність законно. Набуття особою у власність майна в обхід закону та надання державі документів, які не відповідають вимогам законодавства з метою введення держави в оману задля реєстрації права власності на майно, не може свідчити про правомірне набуття особою майна у власність, а відтак є підставою для скасування відповідної державної реєстрації на це майно.

Таким чином, сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає.

Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 10.05.2018р. у справі №910/15993/16, від 24.01.2020р. у справі № 910/10987/18.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор встановлює

відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що за результатами розгляду заяви державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав, вносить до Державного реєстру відомості про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав та видає інформацію з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником.

За ч. 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі, укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно.

Державним реєстратором Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) «ПЛЕСО» Рашковим А. Г. 24.07.2019р. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на спірне майно за відповідачем (з відкриттям розділу) на підставі інвестиційного договору від 04.09.2002р. №20.

Однак вказаний договір суперечить вимогам законодавства та підлягає визнанню недійсним із наведених вище підстав, а отже державну реєстрацію права власності відповідача на спірне майно проведено незаконно.

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (правова позиція, викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019р. у справі №48/340, від 12.03.2019р. у справі №911/3594/17, від 19.01.2021р. у справі №916/1415/19).

Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право власності чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021р. у справі № 522/1528/15-ц).

Незаконна реєстрація за відповідачем права власності на спірне нерухоме майно, яке в дійсності є державним, порушує право власності держави в особі Фонду державного майна України.

Частина 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну

реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором.

Крім того, необхідно зазначити, що навіть у випадку, якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема, для державної реєстрації подані всі необхідні документи, які вимагаються відповідно до закону, та відсутні встановлені законом підстави для відмови в державній реєстрації права), це не є перешкодою для задоволення позову.

Таку позицію викладена в постановах Великої палати Верховного Суду від 04.09.2018р. у справі № 915/127/18 та Верховного Суду від 11.02.2020р. у справі № 915/572/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018р. справа №909/968/16, зазначено, що в разі визнання недійсним договору, що стало підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним ЦК України право власності виникає з моменту його реєстрації.

Враховуючи, що відповідач у встановленому законом порядку право власності на спірне майно не набув, для забезпечення державі в особі Фонду державного майна України реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірного нерухомого майна, рішення державного реєстратора Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду м. Києва «ПЛЕСО» Рашкова А.Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.07.2019р. та здійснена на його підставі державна реєстрація права власності за відповідачем на спірне нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) - приміщення 60 у житловому будинку 39, Стратегічне шосе в місті Києві підлягає скасуванню відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Щодо позовної вимоги про витребування спірного майна з чужого незаконного володіння, суд зазначає наступне.

Статтею 321 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи

обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України, саме власнику належить право розпоряджатись своїм майном за власною волею.

Виходячи зі змісту ст. 388 ЦК України, недобросовісним набувачем є набувач, який знав або міг знати про те, що володіє майном незаконно, а також те, що особа, у якої за відплатним договором придбане майно, не мала права його відчужувати.

З аналізу ч. 1 ст. 390 ЦК України випливає, що недобросовісним набувачем є особа, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно.

Питання щодо добросовісності набувача вирішується в кожній справі окремо.

Таку позицію викладено у постанові Верховного Суду від 29.03.2023р. у справі №754/9233/17.

При цьому перелік обставин, якими можна обґрунтовувати недобросовісність набувача, не є вичерпним.

У даному випадку право власності за відповідачем на спірне нежитлове приміщення зареєстровано 24.07.2019 року на підставі Інвестиційного договору від 04.09.2019р. № 20. До 2019 року право власності відповідача на вказане приміщення не реєструвалось, що підтверджується інформацією КМБТІ.

Як вказувалось вище, спірне нерухоме майно належить до державної власності.

Порядок набуття, припинення та розпорядження державним нерухомим майном встановлений законом. Зокрема, відчуження державного майна повинно відбуватись з дотриманням приватизаційної процедури. Відповідні приписи національного законодавства є доступними, чіткими та передбачуваними.

Отже, відповідач міг знати про те, що державне майно повинно відчужуватись у порядку приватизаційної процедури, за результатами якої укладається договір купівлі-продажу державного майна, а також і те, що Інвестиційний договір від 04.09.2002р. №20 не може бути законною підставою для набуття ним права власності на спірне майно, однак, використовуючи цей договір, безоплатно заволодів державним майном.

Вказане свідчить про недобросовісність поведінки відповідача щодо спірного об`єкту нерухомості.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Право власника витребувати своє майно у всіх випадках і без будь-яких обмежень при володінні цим майном недобросовісним набувачем передбачено статтею 387 ЦК України.

Таку позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023р. у справі № 607/15052/16-ц.

Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна або особа, яка має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу правомочностей.

Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном

власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально визначеного майна з чужого незаконного володіння.

При цьому відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 04.07.2018р. у справі № 653/1096/16-ц та від 23.11.2021р. у справі №359/3373/16-ц, з урахуванням специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний допис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

За висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018р. у справі № 183/1617/16, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

За матеріалами справи, держава в особі уповноважених органів рішень про відчуження спірного майна не приймала, його відчуження відбулось поза волею дійсного власника. При цьому реєстрацію права власності за відповідачем проведено на підставі Інвестиційного договору, який в КМБТІ не реєструвався та підлягає визнанню недійсним, оскільки суперечить вимогам законодавства.

Враховуючи недобросовісність набувача спірного майна - відповідача, оспорюване спірне нежитлове приміщення підлягає витребуванню від останнього відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України.

Відсутність спрямованого на відчуження майна рішення уповноваженого

органу означає, що власник волю на відчуження спірного майна (приватизацію) не виявляв, а, отже, є підстави для витребування спірного майна на користь держави в особі Фонду державного майна України.

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі .

На підставі ст. 141 ЦПК України підлягає до стягнення з відповідача на користь Київської міської прокуратури сума судового збору в розмірі 28 813,00 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 258, 259, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Керівника Голосіївської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до ОСОБА_1 , третя особа Державне підприємство «Наш Дім» про визнання недійсним

інвестиційного договору, скасування державної реєстрації права власності, витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння задовольнити.

2. Визнати недійсним з моменту укладення Інвестиційний договір №20 від 04.09.2002р. між ТОВ «Наш Дім» та ОСОБА_1 на проведення ремонтних робіт нежитлового приміщення АДРЕСА_3 .

3. Скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Плесо» Рашкова А.Г. та проведену на його підставі 24.07.2019р. державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлове приміщення НОМЕР_2 у житловому будинку АДРЕСА_2 .

4. Витребувати в ОСОБА_1 на користь держави в особі Фонду державного майна України нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення АДРЕСА_3 .

5. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Київської міської прокуратури 28 813,00 (двадцять вісім тисяч вісімсот тринадцять грн. 00 коп.) судового збору.

6. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

7. Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: Голосіївська окружна прокуратура м. Києва (03150, м. Київ, вул. Антоновича, 107) в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, б. 18/9, ).

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Третя особа: Державне підприємство «Наш дім» (03150, м. Київ, вул. Предславинська, 34, ).

Повний текст рішення суду складено та підписано 06.10.2025р.

Суддя Ірина ОЛЬШЕВСЬКА