КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/8963/2025 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

секретар судового засідання: Янчук І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Лесь Ірини Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до умов укладеного між сторонами в усній формі договору позики, відповідач зобов`язалася повернути позивачу надані у позику грошові кошти у розмірі 1 900 000 доларів США до 30 вересня 2020 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов, позичальником, відповідачем у справі, видано позивачу розписку, у якій зафіксовано умови позики та посвідчено факт отримання нею визначеної грошової суми.

Однак, у встановлені договором строки, відповідач не повернула суму позики, в зв`язку з чим за нею утворилась заборгованість у розмірі 1 900 000 доларів США, яку позивач і просив стягнути з відповідача в перерахунку в національну грошову одиницю України за курсом Національного банку України.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 21 лютого 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 900 000 доларів США, що станом на 21.02.2024 року за курсом НБУ складає 73 112 000 грн в рахунок стягнення заборгованості за договором позики від 29.09.2020 року, 10 510 грн судового збору.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 10 лютого 2025 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 - Лесь І.О. про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21.02.2024 року залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, адвокат Лесь І.О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просила заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 лютого 2024 року скасувати та постановити по справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував, що факт існування договору позики між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 не підтверджений жодними доказами, має ознаки недобросовісності адже не була забезпечена будь-яким заставним майном.

Також, законність джерела походження та наявність коштів у позивача не підтверджена, комплексна судова технічна експертиза та почеркознавча експертиза документів з метою встановлення та підтвердження факту написання та підписання саме відповідачем розписки не проведено.

Представник апелянта зазначала, що ухвалюючи заочне рішення судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що 10.01.2024 року ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва у кримінальному провадженні № 0002476 від 10.11.2021 року за ч. 4 ст. 190 КК України, до підозрюваної ОСОБА_1 застосовано винятковий найсуворіший запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 52 дні, тобто до 01.03.2024 року, який в подальшому неодноразово продовжувався, що перешкодило, як пояснює ОСОБА_1 з`явиться їй у судове засідання 21.02.2024 року та відповідно ця обставина і стала поважною причиною її неявки про що відомо суду.

Також, позивач ОСОБА_2 у кримінальному провадженні №0002476 від 10.11.2021 року за ч.4 ст. 190 КК України, у якому ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення, перебуває у процесуальному статусі потерпілого, оскільки особисто подав органу досудового розслідування про вчинене нею кримінального правопорушення, що, як вказав потерпілий, вона зловживаючи довірою шахрайським шляхом заволоділа його грошовими коштами у сумі 1 900 000 доларів США, але аналогічний факт викладено ОСОБА_2 у своєму цивільному позові та вже не як кримінальне правопорушення (злочин), а порушення відповідачем ОСОБА_1 договору позики.

Тобто, фактично одночасно з поданою заявою про вчинення ОСОБА_1 шахрайських дій ОСОБА_2 звернувся до останньої з позовом про стягнення з неї заборгованості грошових коштів в сумі 1 900 000 доларів США за договором позики, що стало предметом розгляду Дарницьким районним судом м. Києва у справі №753/17455/20 та зумовило прийняття 21.02.2024 року заочного рішення, яким позивні вимоги позивача задоволено.

За вказаних обставин, представник апелянта вважає, що законність заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21.02.2024 у справі №753/17455/20 піддається обґрунтованому сумнівну, оскільки якщо позивач ОСОБА_2 вважає, що відповідач ОСОБА_1 , як на думку останнього, вчинила стосовно нього шахрайські дії та в яких наявний склад кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.4 ст. 190 КК України за що їй на даний час по даному факту пред`явлено обвинувачення, що у свою чергу мало б виключити наявність між відповідачем ОСОБА_1 та позивачем ОСОБА_2 будь-яких інших цивільно-правових відносин і існування договору позики.

У зв`язку з вищевикладеним, є неприпустимим допущення можливого притягнення ОСОБА_1 одночасно до двох видів юридичної відповідальності (кримінальної - за ч. 4 ст. 190 КК України та цивільної -ч.1 ст. 1049 ЦК України) за одне по суті ще не доведене діяння.

Вважає, що суд першої інстанції мав відмовити у позовних вимогах ОСОБА_2 , оскільки якщо він вважає себе потерпілим від кримінального правопорушення за фактом шахрайських дій, він мав пред`явити цивільний позов до ОСОБА_4 як обвинуваченої у кримінальному провадженні на підставі ч.1 ст. 1177 ЦК України та до початку судового розгляду, як це вимагає ч.1 ст. 128 КПК України.

Також, представник апелянта не погоджується з висновками суду про те, що відповідач ОСОБА_1 ухилилася від проведення комплексної судової технічної експертизи та почеркознавчої експертизи документів, що підтверджує факт укладення між нею та позивачем ОСОБА_2 усного договору позики та написання нею розписки позивачу, оскільки як пояснює остання застосування до неї, як до підозрюваної/обвинуваченої, у межах кримінального провадження відповідних заходів забезпечення кримінального провадження, перешкодили їй у законний спосіб довести свою невинуватість, прийняти участь та з її боку забезпечити проведення відповідних експертних досліджень під час розгляду цивільної справи №753/17455/20.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

11 червня 2025 року (вх. № 74183) до Київського апеляційного суду надійшли пояснення представника ОСОБА_2 - адвоката Танащук Максима Володимировича, просив у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити, заочне рішення суду першої інстанції від 21.02.2024 року залишити без змін. Щодо посилання відповідача на те, що по даній справі необхідно призначити почеркознавчу експертизу, представник позивача зазначав те, що судом двічі призначалась почеркознавча експертиза, однак вони не були проведені у зв`язку з ненаданням зразків підписів ОСОБА_1 та неоплатою нею експертиз.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідач умов договору позики у визначений строк не виконала, внаслідок чого у неї перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 1 900 000 доларів США.

При цьому, суд першої інстанції відхилив твердження відповідача щодо не укладання договору позики та написання розписки іншою особою розписки, оскільки ухвалами Дарницького районного суду м. Києва за клопотаннями відповідача було призначено комплексну судову технічну та почеркознавчу експертизу документів, однак дані експертизи не були проведенні в зв`язку з ненаданням необхідних документів та несплатою експертиз ОСОБА_1 ..

Суд першої інстанції вважав, що ухилення відповідача від проведення експертиз підтверджує факт укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в усній формі договору позики від 29 вересня 2020 року та написання позикодавцю розписки від 29 вересня 2020 року на підтвердження укладення договору позики та його умов.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається (ст.525 ЦК України).

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України якими в тому числі є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, а його зміст становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.ст.627,628 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (Позикодавець) передає у власність другій стороні (Позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики та додатки до нього вважається укладений між заявником - позикодавцем та боржником - позичальником, оскільки згідно ч.2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, з визначених родовими ознаками, на підставі чого, відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, позичальником було надано розписку про отримання грошових коштів.

Відповідно до ст. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має буті повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України визначено, що зобов`язання підлягає виконанню у строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Встановлено, що 29 вересня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено в усній формі договір позики, згідно умов якого позивачем було надано відповідачу позику в сумі 1 900 000 доларів США, які відповідач зобов`язалася повернути до 30 вересня 2020 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов позичальник, при свідкові ОСОБА_5 видала позикодавцю розписку від 29 вересня 2020 року.

Під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції, 26 червня 2025 року (вх. № 81788) до Київського апеляційного суду надійшов лист Державної установи «Київський слідчий ізолятор» від 24.06.2025 року, до якого долучено заяву ОСОБА_1 .

У вищевказаній заяві ОСОБА_1 повідомила про те, що вона перебуваючи в офісі за адресою АДРЕСА_1 під впливом шантажу написала розписку на суму 1 900 000 доларів США на користь ОСОБА_2 , яка не відповідає дійсності. Насправді вона йому нічого не винна на даний момент. Розписка була написана нею примусово. Зазначала також, що її тримали в офісі 8 годин, погрожували зброєю, здійснювали насильницькі дії (викручування рук). Таким чином ОСОБА_2 хотів змусив відповідачку переписати на нього всю її нерухомість і нерухомість її батьків. Зважаючи на ці погрози, відповідачка та її батьки змушені були віддати всі свої об`єкти в іпотеку. Після чого всі отримані кошти були передані ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (його спільнику по шантажу), який був присутній разом з ним 05.10.2020 року.

Повідомила, що ОСОБА_2 було передано 25 000 доларів США та 30 000 Євро. Він категорично відмовився надавати розписку про отримання коштів.

Повідомила, що ОСОБА_6 було передано 115 000 доларів США. Факт отримання розписок від ОСОБА_6 підтверджено. По всіх об`єктах нерухомості наразі відкриті виконавчі провадження, а саме:

1) будинок за адресою: АДРЕСА_2 ;

2) квартира за адресою: АДРЕСА_3 ;

3) квартира за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 216 том 2).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалами Дарницького районного суду м. Києва від 14 квітня 2021 року та від 01 червня 2023 року у справі було призначено комплексну судову технічну та почеркознавчу експертизу документів (а.с. 168-169, 226-227 том 1), однак дані експертизи не були проведенні в зв`язку з ненаданням необхідних документів та несплатою експертиз ОСОБА_1 ..

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач не довів належними доказами (висновком почеркознавчої експертизи) своїх заперечень щодо складання та підписання нею боргової розписки від 29.09.2020 року.

В суді апеляційної інстанції судом неодноразово роз`яснювалось право на заявлення клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, однак ні відповідач ні її представник не заявляли клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи на спростування факту укладення вказаного договору позики.

Таким чином, факт передачі грошових коштів за договором позики не спростований.

В судове засідання апеляційної інстанції призначене на 01.10.2025 року сторони та їх адвокати не з`явились, повідомлялись про день та час розгляду справи належним чином.

Від представника відповідача надійшло письмове клопотання про зупинення розгляду справи до вирішення іншої цивільної справи пов`язаною зі справою що перебуває на розгляді. Суд апеляційної інстанції залишає дане клопотання без задоволення, оскільки сторона відповідача мала можливість реалізувати всі свої права за 5 років (час розгляду справи в судах) та оспорити правочин позики. Крім того, відповідачем не оспорюється ухвала про залишення без розгляду зустрічного позову, та протягом 7 судових засідань в апеляційній інстанції, адвокати відповідача та відповідач не скористались своїми правами, в тому числі щодо призначення експертизи в рамках справи що розглядається.

Також суд апеляційної інстанції встановив, що сторона відповідачів не подала до суду жодного доказу, який би свідчив про безгрошовість правочину.

З урахуванням викладеного, встановивши, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, а кошти, отримані у позику, не повернуті, апеляційний суд визнає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості, розмір якої не спростований відповідачем.

Доводи апеляційної скарги щодо не правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки позивачем надано докази одержання відповідачем грошових коштів у сумі 1 900 000 доларів США, а відповідачем не надано суду доказів відсутності заборгованості у зв`язку з належним виконанням нею зобов`язання щодо повернення грошових коштів, а також не спростовано факт укладення договору позики та отримання грошових коштів.

Доводи апеляційної скарги про те, що ніяких грошових зобов`язань у відповідача перед позивачем немає, а розписку написала під впливом шантажу та шахрайських дій зі сторони позивача, суд апеляційної інстанції відхиляє, з огляду на наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 викладено правовий висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Згідно із статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Для визнання правочину недійсним сторона, яка заявляє відповідну вимогу, має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину (постанови Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 601/1083/16 (провадження № 61-1182св20), від 30 липня 2020 року у справі № 299/1523/16-ц (провадження № 61-6131св20), від 27 березня 2019 року у справі № 907/113/18, від 30 червня 2021 року в справі № 556/2085/19 (провадження № 61-7687св21).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі № 484/3809/16 зроблено висновок, що: «у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань».

Аналіз зазначених норм права та релевантної судової практики дозволяє зробити висновок про те, що для визнання правочину недійсним із застосуванням правового механізму, передбаченого положеннями статті 231 ЦК України, необхідним є наявність у їх сукупності таких факторів як сам факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи, що свідчить про вчинення правочину проти справжньої волі, а також наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Сам факт вчинення фізичного чи психологічного тиску для укладення правочину повинен мати місце на момент його вчинення.

Враховуючи викладене, з метою захисту позичальника, у цивільному законодавстві закріплене право позичальника оспорити договір позики на підставі того, що гроші або речі не були отриманні ним, або отримані під впливом насильства, шантажу, погроз, психологічного чи фізичного тиску, тощо.

Однак відповідачка зустрічний позов із вимогами про визнання недійсним договору позики, на підставі якого була зроблена розписка від 29.09.2020 року, який був залишений без розгляду, не оскаржувала. Рішення про визнання недійсним договору позики матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної інстанції щодо не проведення судових експертиз, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки судом апеляційної інстанції неодноразово роз`яснювалось право на проведення експертизи, однак відповідач та його представник ним не скористались.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача було порушено відповідачем.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову та вірно застосував до правовідносин що виникли між сторонами положення ст. ст.526, 533, 610, 1046, 1049 ЦК України .

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Лесь Ірини Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 21 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «06» жовтня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

С.Г. Музичко