Провадження № 2/761/6415/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

18 вересня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Пономаренко Н.В

за участю секретаря: Яцишина А.О.

позивачки: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в спрощеному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Український державний інститут по проектуванню підприємств рибного господарства і промисловості «Укррибпроект» про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати , середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати , середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, згідно з якою позивач просить суд: стягнути із комунального підприємства виконавчого органу Державного підприємства Український державний інститут по проектуванню підприємств рибного господарства і промисловості «Укррибпроект» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату та грошову компенсації за невикористану відпустку у розмірі 81 467,99 грн., суму середнього заробітку за період затримки з 31.07.2024 по 31.10.2024 у розмірі 94 139,00 грн.., моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 працювала з 10.07.2018 року на посаді діловода та була переведена 01 січня 2023 року на посаду економіста з бухгалтерського обліку та аналізу господарської діяльності Державного підприємства Український державний інститут по проектуванню підприємств рибного господарства і промисловості «Укррибпроект». Звільнена 31.07.2024 на підставі наказу № 16-К від 02.07.2024 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Розрахунок на день звільнення відповідач з позивачем не зробив.

У зв`язку із викладеним та посилаючись на ст.ст. 115-117 КЗпП України, просить позов задовольнити у повному обсязі.

Окрім того у позовній заяві зазначено, що внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача, а саме невиплати належної заробітної плати, тобто порушення відповідачем її конституційного права на оплату праці, внаслідок чого було порушено звичний для позивача уклад життя, завдано позивачці значних моральниз страждань, які виразились в докладанні додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, вона зазначала втрат немайнового характеру, тобто позивачці завдано моральну шкоду. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких вона зазнала, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у житті позивачки, та зважаючи на засади розумності, виваженості та справедливості, позивачка вважає, що розмір спричиненої їй моральної шкоди складає 10 000,00 грн.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 19 листопада 2024 року вказану позовну заяву передано на розгляд за підсудністю до Козятинського міськрайонного суду Вінницької області.

Ухвалою судді Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 17 березня 2025 року цивільну справу за вказаним позовом - передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18.04.2025 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримала у повному обсязі та просила її задовольнити у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявку суду не повідомлено.

Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивачем щодо заочного розгляду справи заперечень не вказано, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 7 Закону України «Про плату праці», законодавство про оплату праці ґрунтується на Конституції України і складається з Кодексу законів про працю України, цього Закону, Закону України "Про колективні договори і угоди", Закону України "Про підприємства в Україні" та інших актів законодавства України.

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до положень ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Відповідно до ст.ст. 24, 31, 32 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відомості про оплату праці працівника надаються будь-яким органам чи особам лише у випадках, передбачених законодавством, або за згодою чи на вимогу працівника. Трудові спори з питань оплати праці розглядаються і вирішуються згідно з законодавством про трудові спори.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині другій стані 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою потрібно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. Водночас право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 відповідно о наказу №36- К від 09.07.2018 прийнята на посаду діловода з 10.07.2018 у Державному підприємстві Український державний інститут по проектуванню підприємств рибного господарства і промисловості «Укррибпроект» (а.с. 12).

Як вбачається з матеріалів справи, а саме копії трудової книжки позивачки, з 01.04.2023 позивачка прийнята на посаду економіста з бухгалтерського обліку та аналізу господарської діяльності Державного підприємства Український державний інститут по проектуванню підприємств рибного господарства і промисловості «Укррибпроект» (а.с. 16-17).

В подальшому, позивачка звільнена із вказаної посади з 31.07.2024 року на підставі наказу № 18-К від 02.07.2024 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (а.с. 13).

Відповідно довідки № 01/117 від 31.07.2024 року Державного підприємства Український державний інститут по проектуванню підприємств рибного господарства і промисловості «Укррибпроект» видана ОСОБА_1 , заборгованість за нараховану, але не виплачену заробітну плату, грошова компенсація за не використану відпустку при звільненні та грошову компенсацію за не використану відпустку при звільнені становить 81 467,99 грн.

На підставі вище вказаної довідки відповідача останній повинен був виплатити позивачу заробітну плату за травень 2024 року у розмірі 9 239,99 грн., заробітну плату за червень 2024 року - 17 710,00, матеріальну допомогу нараховану в червні 2024 на вирішення соціально-побутових питань у розмірі - 14 390,97 грн., заробітну плату за липень 2024 року у розмірі 17 710,00 грн., грошову компенсацію за не використану відпустку при звільнені 22 417,04 грн., а всього 81 467,99 грн.

При звільненні працівника, згідно до ст. 116 КЗпП України, виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівникові перед виплатою зазначених сум.

Таким чином, відповідач зобов`язаний був в день звільнення позивача, але не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, провести з ним розрахунок та виплатити всі суми, що належать йому, які на сьогодні відповідачем не виплачені, що не спростовується останнім.

З вини відповідача позивачу не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України.

З урахуванням вищевказаного, суд дійшов висновку, що надані позивачем докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог та підтверджують наявність заборгованості підприємства з виплати сум належних до виплати позивачу відповідачем, а відтак суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 44659,99 грн., матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань в розмірі 14390,97 грн., компенсацію за невикористану відпустку при звільнення 22417,04 грн.,.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" передбачає виплату середнього заробітку за час затримки виплат, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї провини, відсутність грошей у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно п.32 постанови № 9 від 6 листопада 1992 року Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку з незаконним звільненням, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві менш двох місяців, обчислення провадиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2012 року та від 11 червня 2014 року.

Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата».

Розрахунок середньоденної заробітної плати визначається шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на кількість робочих днів.

Позивачка просить про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 31 липня 2024 року по 31 жовтня 2024 року у розмірі 94 139,00 грн.

Судом здійснено розрахунок середнього заробітку на день звільнення позивача, заробітна плата за червень 2024 року складає 17 710,00 грн., кількість відпрацьованих днів 20, заробітна плата за липень 2024 року складає 17 710,00 грн., кількість відпрацьованих робочих днів 23 (17 710,00 грн. + 17 710,00 грн. = 35 420 ,00 грн. : 43 дні = 823,72 грн.)

За період з 31 липня 2024 року по 31 жовтня 2024 року кількість робочих днів становить 67 днів.

Таким чином, середній заробіток, який підлягає виплаті ОСОБА_1 складає 55 189,24 грн. (823,72 грн. х 62 дня).

Згідно із ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню, а саме з відповідача на кориться позивача підлягає стягненню компенсація середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 55189,24 грн. за період з 31 липня 2024 року по 31 жовтня 2024 року

Щодо вимог позовної заяви про стягнення моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв`язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника.

Згідно ч. 3, ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В обґрунтування підстав стягнення на її користь моральної шкоди, позивачкою зазначено, що внаслідок порушення відповідачем законних прав позивача, а саме невиплати належної заробітної плати, тобто порушення відповідачем її конституційного права на оплату праці, внаслідок чого було порушено звичний для позивача уклад життя, завдано позивачці значних моральниз страждань, які виразились в докладанні додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, вона зазначала втрат немайнового характеру, тобто позивачці завдано моральну шкоду. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких вона зазнала, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у житті позивачки, та зважаючи на засади розумності, виваженості та справедливості, позивачка вважає, що розмір спричиненої їй моральної шкоди складає 10 000,00 грн.

В судовому засіданні доведено та підтверджено порушення відповідачем законних прав позивача на своєчасну оплату праці, що на думку суду є безумовною підставою для компенсації заподіяної моральної шкоди.

Таким чином, суд вважає доведеним факт завдання відповідачем позивачу моральної шкоди порушивши її право на своєчасну оплату праці, яка полягає у душевних стражданнях, у порушенні її життєвих планів, звичайного способу життя та необхідності докладати додаткових зусиль для його організації та стягнення заробітної плати.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить, зокрема, з характеру страждань, які зазнав позивач, їх тривалості, а також враховує стан його здоров`я, вимушені зміни в життєвих стосунках, тому керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності вважає, що компенсація в сумі 5000,00 грн. буде належною сатисфакцією понесених душевних страждань.

Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до Державного підприємства Український державний інститут по проектуванню підприємств рибного господарства і промисловості «Укррибпроект» про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати , середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 2 422,40 грн., який був сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 43, 46 Конституції України, ст. ст. 44, 115-117, 231, 232, 238 КЗпП України, ст. ст. 2, 10, 49, 76, 77-81, 141, 177, 209, 210, 223, 247, 265, 274, 279, 280-282, 289, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства Український державний інститут по проектуванню підприємств рибного господарства і промисловості «Укррибпроект» про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства Український державний інститут по проектуванню підприємств рибного господарства і промисловості «Укррибпроект» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 44659,99 грн., матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань в розмірі 14390,97 грн., компенсацію за невикористану відпустку при звільнення 22417,04 грн., компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 55189,24 грн., та моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Державного підприємства Український державний інститут по проектуванню підприємств рибного господарства і промисловості «Укррибпроект`на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач та треті особи мають право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач - Державне підприємство Український державний інститут по проектуванню підприємств рибного господарства і промисловості «Укррибпроект» , , адреса місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Кониського Олександра, 82-А.

Повний текст рішення складено: 23.09.2025.

Суддя: