Справа № 236/453/22
Провадження № 2/202/190/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпра у складі головуючого судді Доценко С.І., за участю секретаря судового засідання Тарасової К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів виплати,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року позивач в особі свого представника адвоката Лаврищева В.В. звернувся до Краснолиманського міського суду Донецької області з вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила суд стягнути з відповідача на її користь компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 20 939, 08 грн., без утримання з цієї суми передбачених законом податків та зборів, заборгованість по заробітній платі у розмірі 18 036, 50 грн. з утриманням передбачених законом податків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.07.16 відбулась реорганізація структурного підрозділу ДП «Донецька залізниця» шляхом його злиття, як наслідок позивача переведено до Виробничого підрозділу «Ясинуватське локомотивне депо» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», про що маються відповідні записи у трудовій книжці.

17.03.2017 року начальником Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» видано наказ №236/ДНД «Про встановлення простою», яким встановлено початок простою по причинам, незалежних від робітників з 20.03.2017 року та зазначено, що оплату за час простою проводити з розрахунку двох третин тарифної ставки (окладу), встановленої працівникові за час простою згідно графіку роботи.

25.04.17 начальником Виробничого підрозділу Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» Сильченком О.М. видано наказ №108/ОС про припинення трудового договору (контракту) щодо позивача з 25.04.17 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, з яким його ознайомлено особисто.

В наказі зазначено, що він має право на компенсацію за 40 дні відпустки.

Відповідач після звільнення не здійснив з ним повного розрахунку, як наслідок він має перед позивачем не погашену заборгованість із заробітної плати та компенсації за втрату частини заробітної плати, у зв?язку з порушенням термінів її виплати.

Ухвалою Краснолиманського міського суду Донецької області від 02 лютого 2022 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введений воєнний стан.

Розпорядженням голови Верховного Суду від 14.03.2022 року за №7/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Донецької, Запорізької та Харківської областей)» було змінено територіальну підсудність судових справ Краснолиманського міського суду Донецької області Індустріальному районному суду міста Дніпропетровська.

У жовтні 2023 року дана справа була передана за підсудністю до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська, ухвалою якого від 03 жотвня 2023 року справу прийнято до розгляду.

В свою чергу, представник відповідача - Акціонерного товариства «Українська залізниця» Малиновський М.А. надав відзив на позов, в якому позов не визнав, посилаючись на те, що Указом Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення РНБО України від 13 квітня 2014 року Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України та розпочато проведення Антитерористичної операції (далі - АТО) на території Донецької і Луганської областей.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі - Закон № 1669) період проведення антитерористичної операції це час між датою набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Виходячи з наведених приписів, датою початку періоду проведення антитерористичної операції є 14.04.2014.

Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України Президентом України на сьогоднішній день не видавався.

Згідно з частиною 3 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» наведеного Закону закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону. За результатами аналізу вказаних норм слід зробити висновок, що Закон № 1669 є спеціальним законом у спірних правовідносинах. Пунктом 5 ст. 11 Закону № 1669-VII передбачено обов`язок Кабінету Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України від 14.04.2014 № 405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» у період з 14.04.2014 до її закінчення. Остаточний перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, буде затверджено у десятиденний строк з дня закінчення антитерористичної операції (абз. 3 п. 5 ст. 11 Закону № 1669-VII). Кабінетом Міністрів України 02.12.2015 прийнято розпорядження № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України». До того ж варто відмітити, що згідно із статтею 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» район проведення антитерористичної операції - це визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Згідно з наказом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» Донецьку і Луганську області з 07.04.2014 також визначено районами проведення антитерористичної операції. У зв`язку з захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця» розташованих, зокрема у м. Донецьк та м. Луганськ, у відповідача з 20.03.2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю.

За цим фактом за заявою відповідача порушено кримінальне провадження № 0000286 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 341 КК України.

Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форм-мажорних обставин (обставин непереборної сили), відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, в тому числі у м. Донецьк, м. Луганськ.

З 20.03.2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб.

Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в м. Донецьк, м. Луганськ, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб.

Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників.

Початком дій форс-мажорних обставин (обставин не переробної сили) є 20 березня 2017 року. Отже підприємство відсутнє за фактичним місцем ведення діяльності та розташування офісу в м. Донецьк, м. Луганськ місцем роботи позивача по справі і цей факт зумовлений поважними причинами.

Вказані форс-мажорні обставини унеможливлювали виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно ст. ст. 47, 83, 115, 116 КЗпП України.

Відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків та виконати свої зобов`язання за трудовим договором.

Науково-Правовим висновком Торгово-промислової палати України визнано, що терористична загроза та загроза територіальній цілостності України, що супроводжується актами тероризму, є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання обов`язків відповідачем, передбачених трудовим договором.

Таким чином, нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатним розписом, розцінками та нормами праці, табелем обліку використання робочого часу, розпорядженнями про надбавки та премії за умови, що господарська діяльність здійснювалася. Але через захоплення підприємства невідомими особами відповідач втратив контроль над виробничими потужностями підприємства, нерухомим майном та документацією. У зв`язку з чим вважає, що відсутня вина відповідача у нездійснення виплат на користь позивача, оскільки це є наслідком злочинних дії третіх осіб, що підтверджується Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року, в тому числі і про наявність після 20.03.2017 року обставин непереборної сили, які унеможливлюють виконання АТ «Укрзалізниця» своїх обов`язків перед позивачем.

Більш того, у позовній заяві позивачем не вказано особистого рахунка позивача, який мешкає на непідконтрольній Україні території, що ускладнює виконання рішення суду, при винесенні позитивного для позивача рішення.

Просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Також просить провести розгляд справи без участі представника відповідача.

Суд вважає, що неявка сторін у судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті з огляду на письмове викладення їх позицій у справі.

Ознайомившись із доводами кожної сторони, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом установлено, що згідно з записами у трудовій книжці позивач працював на посаді старшого майстра локомотивного депо дільниці 1 групи у Виробничому підрозділі «Ясинуватське локомотивне депо» Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця».

Згідно наказу №236/ДНД від 17.03.2017 встановлено початок простою по причинам, незалежних від робітників з 20.03.2017 року та зазначено, що оплату за час простою проводити з розрахунку двох третин тарифної ставки (окладу), встановленої працівникові за час простою згідно графіку роботи

На підставі наказу №108/ОС від 25.04.2017 позивача було звільнено з посади 25.04.2017 згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП за угодою сторін.

У наказі про припинення трудового договору зазначено, що позивач має право на компенсацію за 40 днів відпустки.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2018 року№ 938 змінено тип ПАТ «Укрзалізниця» з публічного на приватне та перейменовано на АТ «Укрзалізниця».

У своєму позові позивач посилається на те, що відповідач при звільненні не провів з ним повного розрахунку.

При вирішенні спору між сторонами суд виходить із того, що відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються КЗпП України, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до частини 1 статті 113 КЗпП України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Статтею 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

При цьому відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Крім того, згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України, частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що володінням, на яке поширюються гарантії статті 1 Першого протоколу, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Обов?язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин, втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

Відповідно до висновку Верховного Суду, який викладено у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 243/5469/17, провадження № 61-94св17, відомості щодо виплати заробітної плати не обмежуються лише первинною документацією.

Враховуючи, що право людини на заробітну плату, гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», і позивач знаходився з відповідачем у трудових відносинах до 17 липня 2017 року, при звільненні не отримав усіх належних йому до виплати сум, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань у розумінні практики ЄСПЛ.

Відповідно до частини четвертої статті 97 КЗпП України, статті 22 Закону України «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Згідно з частинами другою, третьою статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів.

Враховуючи, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов?язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша статті 21 КЗпП України), обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, тому саме відповідач має довести здійснення повного розрахунку з працівником та виплату йому при звільненні усіх належних сум.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав копії наказів, виданих на підприємстві, копії табелів обліку використання робочого часу, розрахункові листи заробітної плати та інших сум, що підлягають до виплати.

Слід відзначити, що в матеріалах справи відсутні докази щодо недостовірності відомостей, викладених в табелях обліку робочого часу та розрахункових документах.

У даному випадку надані позивачем на підтвердження невиплаченої заробітної плати та інших сум розрахункові листки за період з березня по квітень 2017 року, містять суми, що підлягають до виплати позивачу, та усі їх складові.

Так, згідно з розрахунковим листом за березень 2017 року позивачу нарахована заробітна плата в сумі 4 678 грн. 23 коп., з якої до утримання: податок з доходів (код 883) 842, 08 грн., профспілковий внесок (код 902) 45, 93 грн., інше (код 950) 70, 17 грн., сума до виплати 3 720 грн. 05 коп.

Згідно з розрахунковим листом за квітень 2017 року позивачу нараховано 13 358 грн. 27 коп., з яких 9 633 грн. 60 коп. - компенсація за невикористану відпустку, з якої до утримання: податок з доходів (код 883) 2 404, 48 грн., профспілковий внесок (код 902) 131, 14 грн., інше (код 950) 200, 38 грн., сума до виплати 10 622 грн. 27 коп.

Отже, в судовому засіданні знайшло своє підтвердження право позивача на отримання сум заробітної плати за період простою з березня по квітень 2017 року, а також на отримання компенсації за невикористану відпустку, нарахування яких було здійснено позивачу роботодавцем, але виплату яких фактично не здійснено, що зумовило позивача звернутися до суду з цим позовом.

У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/19, провадження № 12-56гс21 Велика Палата Верховного Суду відзначила, що оскільки виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця, то стаття 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не може застосовуватись до правовідносин щодо виплати заробітної плати.

Крім того, аналіз норм статі 116 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів.

Зазначений висновок узгоджується з правовим позиціям Верховного Суду України, що викладені у постановах від 03.07.2013 року у справі № 6-64цс13, від 25.05.2016 року у справі № 6-948цс16.

Посилання представника відповідача на звільнення від відповідальності за невиплату заробітної плати та інших сум позивачу у зв`язку з форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили), які унеможливили здійснити розрахунок з позивачем, суд вважає безпідставним, оскільки предметом позову є стягнення сум за трудовим договором. Долучений до відзиву науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 не є сертифікатом в розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні».

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Тому наданий відповідачем висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/21-10.2 не свідчить про наявність законних підстав щодо невиплати заробітної плати позивачу.

Аналогічна позиція зазначена в ухвалі Верховного Суду від 29.07.2019 по справі № 185/5811/18.

Згідно зі статтею 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежене.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищенаведене, порушені права позивача на оплату праці підлягають судовому захисту.

Суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в сумі 4 678 грн. 23 коп., за квітень 2017 року в сумі 13 358 грн. 27 коп., що включає компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 9 633 грн. 60 коп.

Крім того, відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до частин першої, другої статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до статі 3 даного Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Пунктами 2, 3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат), соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо), стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення).

Згідно з пунктом 4 цього Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

У своєму позові позивач просить стягнути з відповідача за його користь суму компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати доходів за березень-квітень 2017 року.

Отже, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно також стягнути компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в межах заявлених позовних вимог (станом на лютий 2025 року) за березень 2017 року в сумі 4 371, 06 грн. (3 720, 05 грн. х 1, 175 коефіцієнт приросту споживчих цін).

Щодо суми компенсації за квітень 2017 року, то суд звертає увагу, що компенсація за невикористані дні щорічної відпустки є одноразовими виплатами, а тому не враховуються при обчисленні компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Тож сума компенсації за квітень 2017 року становитиме 3 466, 10 грн. (2 998, 36 грн. х 1, 156 коефіцієнт приросту споживчих цін).

Відповідно загальна сума компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати з березня 2017 по квітень 2017 року, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 7 837 грн. 16 коп.

Стосовно зобов`язання відповідача утримати з належних позивачу сум податки та інші обов`язкові платежі, то суд враховує, що статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до пп. 168.1.1. п. 168.1 статті 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Відповідальність за своєчасне та повне перерахування сум податку до відповідного бюджету несе юридична особа або її відокремлений підрозділ, що нараховує (виплачує) оподатковуваний дохід (пп. 168.4.7 п. 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).

Оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону виступає роботодавець, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення, та зобов`язує відповідача при виплаті позивачу присуджених сум доходу утримати згідно з законодавством податки та інші обов`язкові платежі, які підлягають перерахуванню до відповідного бюджету.

При розподілі судових витрат суд виходить із положень статті 133 ЦПК України, відповідно до якої до судових витрат відноситься, зокрема, судовий збір.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6 статті 141 ЦПК України).

Позивач відповідно до закону звільнений від сплати судового збору за подання цього позову.

Тому у зв`язку з частковим задоволенням позову (66, 38%) з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 658 грн. 76 коп.

Керуючись ст. ст. 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі за період з березня по квітень 2017 року в розмірі 18 036, 50 грн. (включаючи грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку 9 633, 60 грн..), а також компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати в сумі 7 837, 16 грн, а всього 25 873 (двадцять п`ять тисяч вісімсот сімдесят три ) грн. 66 коп.

Зобов`язати Акціонерне товариство «Українська залізниця», при виплаті ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) належних йому сум доходу утримати згідно з законодавством податки та інші обов`язкові платежі, які підлягають перерахуванню до відповідного бюджету.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір у сумі 658 (шістсот п`ятдесят вісім) грн. 76 коп.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною п`ятою статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суддя склав 03.10.2025.

Суддя С. І. Доценко