Провадження №: 2-з/755/237/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" жовтня 2025 р.суддя Дніпровського районного суду м. Києва Марфіна Н.В., розглянувши в приміщенні суду в м. Києві заяву позивача про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

у с т а н о в и л а:

В провадженні Дніпровського районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

29.09.2025 року до суду надійшла заява позивачки про забезпечення позову, у якій остання просить: накласти арешт на квартиру номер АДРЕСА_1 та усе майно, що знаходиться в тій квартирі, на час розгляду справи судом; Заборонити відповідачу на час розгляду справи вчиняти будь-які дії, що перешкоджають позивачу вільно користуватися квартирою номер АДРЕСА_1 .

Вимоги заяви мотивовано тим, що в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває справа № 755/18319/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Предметом спору у справі № 755/18319/25 є зокрема, квартира АДРЕСА_1 , в якій позивачка постійно проживала з квітня 2006 року до 25 вересня 2025 року. У серпні 2025 року відповідач раптово повідомив позивачу, що вона з листопада 2025 року зобов`язана звільнити квартиру номер АДРЕСА_1 , в якій вона постійно проживала з ним та донькою з моменту купівлі цієї квартири, обґрунтувавши таку вимогу тим, що ця квартира під час оформлення договору купівлі-продажу була записана на нього, а наразі він оформив новий шлюб з ОСОБА_3 і їм треба десь проживати. Зараз відповідач проживає в іншій орендованій квартирі в АДРЕСА_3 . Починаючи з 22 вересня 2025 року відповідач із використанням месенджера «Телеграм» почав вимагати від позивача звільнити спірну квартиру, заявляючи вимоги з`їхати протягом тижня та погрожуючи виселити примусово. Потім в переписці ОСОБА_2 визначив позивачу строк до кінця тижня, а надалі заявив, що вона повинна з`їхати негайно. 25 вересня 2025 року позивачка пішла на роботу та о 16:58 отримала фото з сміттєвими пакетами та коробками з підписом « твои вещи в кладовке. Гостинница закрита». Позивачка почала дзвонити відповідачу але він не брав трубку. Терміново повернувшись додому позивачка не змогла зайти в квартиру, оскільки вона була зачинена зсередини. Позивачка викликала співробітників поліції, яким відповідач дозволив зайти в приміщення, проте позивачку ніхто не пустив і відповідач, коли позивачка намагалася зайти грубо виштовхав. Надалі працівники поліції повідомили позивачці, що вона не має права зайти в квартиру, оскільки відповідач показав документи, що саме на нього зареєстроване право власності і позивачка там не прописана. Позивачка показала їм свій паспорт, де була реєстрація у цій квартирі з 26 листопада 2016 року і довідку з ЖЕКу, що позивачка постійно там проживаю, проте все було марно. Поліцейські сказали, що без рішення суду нічого робити не будуть. За фактом недопуску позивача до квартири остання написала заяву в поліцію, яку зареєстровано за номером ЄО 74661. Також було видане направлення на судово-медичне обстеження з приводу завдання позивачці тілесних ушкоджень, які вона зафіксувала та надалі звернулась до лікаря з приводу лікування. Позивачка вказує, що не могла зразу перевірити чи їй віддали усі її речі, оскільки вони були складені в коробки та сміттєві пакети, які відповідач запихнув під сходи у під`їзді, через що всі речі були змішані та зім`яті, а частина з них забруднена вапном. Позивачка була змушена терміново шукати житло, а пакети з речами тимчасово занесла до сусідки. Все перебувало в жахливому стані та було брудне і замащене вапном. Надалі, коли позивачка орендувала квартиру і 28 вересня 2025 року перевозила ці пакети, вона зрозуміла, що частини речей не вистачає, а відповідач умисно склав у пакети, навіть свої недоїдки та змішав усі речі до купи, не сортируючи ні одяг, ні посуд. В цей же день позивачка хотіла забрати кицьку, проте двері їй ніхто не відкрив, а по телефону повідомили, що сьогодні її не віддадуть, хоча позивачка бачила, що відповідач з новою дружиною терміново приїхали і були біля квартири, в якій хтось вже перебував і замкнув її зсередини. 29 вересня 2025 року позивачці надійшло повідомлення від сусідки, що кицьку віддали їй та ще лишили частину речей, які позивачка забрала. Пакетів з речами було підозріло багато і коли позивачка їх розпакувала, то зрозуміла, що відповідач також викинув усі речі доньки разом із сміттям і усіма предметами, які він вважав, що йому не потрібні (прострочена канцелярія, старі папери, дитячі іграшки, поламані пластмасові коробочки, старі підручники та зошити, тощо). Наразі є усі підстави вважати, що ОСОБА_2 умисно знищує всі речі, що належать позивачці та дитині, пакує все, що він вважає їхнім, у брудні коробки та сміттєві пакети, в яких постільна білизна міститься разом з щіткою для взуття. Весь одяг також забруднений та зім`ятий. Позивачка вважає, що такі дії чиняться умисно, з метою приниження позивачки, яка і так перебуває в пригніченому стані та в стресі. Іншого житла позивач не має і наразі змушена орендувати житло, а відповідач просто викидає зі спільної квартири все, що йому заважає і доступу до жилого приміщення позивачка не має, оскільки відповідач перебуває в квартирі і не відкриває двері. Згоди щодо поділу майна між позивачем і відповідачем не досягнуто, оскільки відповідач вважає, що це виключно його власність, та чинить психологічний тиск на позивача.

Вивчивши зміст заяви про забезпечення позову, додатки до неї та матеріали справи, суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається: одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Згідно ч.ч. 1, 6, 7, 11 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті. Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суд має перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому, під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

Як вбачається з матеріалів справи позивач заявляє, зокрема, вимоги визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та визнання за нею права власності частини вказаної квартири.

Належність відповідачу спірної квартири підтверджується наявною в матеріалах справи інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.09.2025 року.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Судом встановлено, що між сторонами у справі дійсно виник спір щодо поділу майна, у тому числі квартири АДРЕСА_1 .

При невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи, і відповідне свідчить, що між сторонами дійсно існує спір.

Суд ураховує, що відповідач маючи право власності на спірне майно має об`єктивну можливість розпорядитися зареєстрованою на його ім`я квартирою на власний розсуд, зокрема, відчужити її в будь-який спосіб, що дійсно може призвести до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду про визнання квартири спільною сумісною власністю та її поділ в разі задоволення позову.

Вирішуючи заяву сторони позивача про забезпечення позову, суд вважає, що накладення арешту на майно, як вид забезпечення позову, у даному випадку є обґрунтованим та такими, що дозволить виконати рішення суду у разі задоволення або часткового задоволення позовних вимог, адже відчуження спірного майна чи його подальше обтяження або інші види розпорядження майном, які можуть бути застосовані стороною відповідача, з урахуванням наявності спору щодо майна, тобто наявності правової невизначеності щодо прав на майно, дійсно призведе до ускладнення або ж взагалі неможливості виконання рішення суду (у разі задоволення/часткового задоволення позову), в залежності від способу здійснення розпорядження цими правами, ураховуючи також, що на даний час відповідач не обмежений у можливості розпорядження майном.

Ураховуючи, що позовними вимогами є визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на частину спірної квартири, накладення арешту на таке спірне майно забезпечить неможливість його відчуження/обтяження, що сприятиме можливості розгляду справи у розумні строки, та у разі задоволення або часткового задоволення позову забезпечить можливість виконання рішення суду та ефективний захист прав позивача, оскільки за умови зміни власника або застосування обтяження відповідне утруднить виконання рішення суду та породить необхідність подальших звернень позивача до суду за захистом своїх прав, отже в такому випадку захист порушених прав не буде ефективним (у разі якщо судом буде встановлено порушення прав позивача та необхідність їх захисту).

Разом з цим, вимоги позивача про накладення арешту на все майно яке знаходиться в квартирі не підлягають до задоволення, оскільки будь-яке рухоме майно, яке знаходиться в квартирі не є предметом позову у цій справі, відтак такі вимоги про забезпечення позову не є співмірними із позовними вимогами.

Стосовно вимоги позивача застосувати такий вид забезпечення позову як заборона відповідачу вчиняти дії з перешкоджання позивачу користуватись спірною квартирою, суд вважає, що такий захід забезпечення позову відповідає позовним вимогам, ураховуючи наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачка з 26.11.2016 року і до теперішнього часу зареєстрована у спірній квартирі, отже за титульною ознакою має право користування квартирою.

Вимоги позивача пов`язані з визнанням квартири спільною сумісною власністю і визнанням за нею права власності на частину спірної квартири.

При цьому, право власності складається із права володіння, права користування та права розпорядження майном.

Отже, не застосування заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти дії з перешкоджання позивачці користуватись спірною квартирою ускладнить ефективний захист, поновлення порушених/оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких вона звернувся до суду, зокрема з захисту права власності, яке включає у себе і право користування майном.

Підстав для застосування зустрічного забезпечення у відповідності до положень ст. 154 ЦПК України суд не вбачає, оскільки не вбачається будь-яких реальних збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову.

Відповідач може понести витрати на сплату судового збору у разі оскарження ухвали суду про забезпечення позову в апеляційному порядку, однак такі витрати відносяться до судових і підлягають розподілу при вирішенні спору по суті у кінцевому рішенні суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 149-153, 353-355 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

Заяву позивача про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчиняти дії з перешкоджання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .

В іншій частині заяви про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Текст ухвали складений та підписаний суддею 03.10.2025 року.

Стягувач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 );

Боржник: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Суддя -