П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2025 року м. Миколаїв

справа №490/3458/24

провадження №22-ц/812/1614/25

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Шурмою Є. М.,

за участі:

прокурора Ібрагімової А. О.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана через її представника ОСОБА_2 , на рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 02 липня 2025 року, ухвалене о 14 год 50 хв під головуванням судді Чаричанського П. О. у приміщенні суду у м.Миколаєві, за позовом заступника керівника Окружної прокуратури м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_3 , орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду шляхом зобов`язання знести житловий будинок і споруди,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року прокурор пред`явив зазначений позов до ОСОБА_1 , який обґрунтовував наступним.

Прокурор вказував, що рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 04.02.2015 року у справі №490/13145/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 14.12.2015 року, було визнано незаконним рішення Миколаївської міської ради від 24.07.2014 №42/44 (пункти 8, 8.2 розділу 4) про передачу у приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 1000 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 ; визнано недійсним і скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно земельну ділянку площею 1000 кв.м з кадастровим номером :15:005:0004 по АДРЕСА_1 , яке було видано ОСОБА_5 22.09.2014 року. Суд ухвалив таке рішення у зв`язку з тим, що земельна ділянка належить до земель водного фонду та розташована в законодавчо визначеній межі прибережної захисної смуги р.Інгул, що виключає передачу цієї ділянки у приватну власність для індивідуального житлового будівництва.

Водночас, ОСОБА_5 за договором купівлі - продажу від 27.10.2014 №1261 продав вищевказану земельну ділянку ОСОБА_1 , про що свідчить запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 27.10.2014 №7475839.

В подальшому, 21.09.2015 ОСОБА_1 зареєструвала повідомлення про початок будівельних робіт №МК 61, а через два місяці, 19.11.2015 декларацію про готовність до експлуатації об`єкта №МК 66 житлового будинку з господарськими спорудами загальною площею 225,1 кв.м, житловою площею 64,4 кв.м з описом: житловий будинок літ. А-2, навіс літ. Б, ворота №1, огорожа №2.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 16.12.2015 року зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 225,1 кв.м, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :15:005:0004 по АДРЕСА_1 (запис від 16.12.2015 №12667524), а 22.12.2015 року видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 на вказаний будинок.

Право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку і питання знесення житлового будинку оскаржувалося прокурором у судовому порядку.

Так, рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 17.10.2023 у справі № 490/617/20, зміненим у резолютивній частині постановою Миколаївського апеляційного суду від 30.01.2024, за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 повернуто на користь держави земельну ділянку площею 1000 кв.м з кадастровим номером :15:005:0004, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, в рішенні судом констатовано, що приналежність ділянки з кадастровим номером :15:005:0004 до прибережної захисної смуги р. Інгул і незаконність її використання для індивідуального житлового будівництва вже встановлені у цивільній справі № 490/13145/14-ц та є обставинами, які в силу частини 4 статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. У зв`язку з цим, захист інтересів Миколаївської міської ради на цю ділянку водного фонду відповідно до статті 391 ЦК України здійснено на підставі вимоги негаторного позову про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні нею шляхом повернення державі.

Отже, рішенням суду у справі №490/13145/14-ц встановлено приналежність ділянки з кадастровим номером :15:005:0004 по АДРЕСА_1 /з до земель водного фонду та незаконність її відведення для індивідуального житлового будівництва, а рішенням суду у справі №490/617/20 дану земельну ділянку повернуто Миколаївській міській раді.

У рішенні від 17.10.2023 суд вказав, що повернення земельної ділянки водного фонду та знесення (демонтаж) житлового будинку це два негаторні позови, тому не можна повернути земельну ділянку шляхом знесення (демонтажу) житлового будинку.

За такого прокурором подано новий позов про знесення будинку.

Прокурор наголошував, що забудова ОСОБА_1 земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером :15:005:0004, яка має особливий статус через приналежність до прибережної захисної смуги р. Інгул, порушує вимоги земельного, водного та містобудівного законодавства. В прибережних захисних смугах заборонено будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних). Крім того, згідно з Генеральним планом м.Миколаєва спірна земельна ділянка належить до зеленої зони загального користування, де індивідуальне житлове будівництво взагалі не передбачено.

Прокурор вказував, що з урахуванням викладеного відповідач не набула право власності на спірний житловий будинок у визначений законом спосіб, як того вимагає стаття 328 ЦК України, оскільки будівництво здійснено з порушенням вимог законодавства.

Посилаючись на те, що будівництво житлового будинку на землях водного фонду суперечить положенням земельного, водного та містобудівного законодавства, спірні об`єкти через незаконність будівництва створюють перешкоди територіальній громаді м.Миколаєва в особі Миколаївської міської ради в використанні земельної ділянки, прокурор просив усунути перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду площею 1000 кв.м з кадастровим номером :15:005:0004 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести (демонтувати) житловий будинок, навіс, ворота, огорожу по АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис №12667524 від 16.12.2015.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 травня 2024 року забезпечено позов прокурора шляхом накладення арешту на житловий будинок з описом: житловий будинок літ. А-2, навіс літ. Б, ворота №1, огорожа №2 по АДРЕСА_1 та заборони органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо них. Заборонено ОСОБА_1 укладати договори, вчиняти інші правочини, здійснювати будь-які дії щодо відчуження та передачі житлового будинку по АДРЕСА_1 . Заборонено Управлінню державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради та іншим органам державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва та введення в експлуатацію об`єктів нерухомості по АДРЕСА_1 . Заборонено виконавчому комітету Миколаївської міської ради змінювати адресу нерухомого майна по АДРЕСА_1 .

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 02 липня 2025 року позов заступника керівника Окружної прокуратури м. Миколаєва задоволено.

Усунуто перешкоди Миколаївській міській раді у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду площею 1000 кв.м з кадастровим номером :15:005:0004 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести (демонтувати) житловий будинок, навіс, ворота, огорожу по АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 12667524 від 16.12.2015.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Миколаївської обласної прокуратури судовий збір у сумі 3633,60 грн.

Вказано, що відповідно до ч.7 та ч.8 ст.158 ЦПК України, застосовані судом заходи забезпечення позову згідно з ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 травня 2024 року, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що дослідженими доказами доведено порушення ОСОБА_1 заборони на будівництво житлового будинку на землях водного призначення та створення нею власнику землі перешкод у користуванні земельною ділянкою незаконним будівництвом.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову прокурора.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначала, що судом першої інстанції неправильно оцінено наявні у матеріалах справи докази, а також розтлумачено норми матеріального права. Крім того, на її думку, судовим рішенням порушено її право на мирне користування житлом. Також вона наголошувала на тому, що право власності на спірну земельну ділянку до сих пір зареєстровано за нею.

Доводи інших учасників справи

Прокурором подано відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

У жовтні 2014 року заступник прокурора Миколаївської області в інтересах держави звернувся до суду із позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_5 , зазначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Реєстраційну службу Миколаївської міського управління юстиції Миколаївської області, про визнання незаконними та скасування рішення, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно земельну ділянку площею 1000 кв.м із земель комплексної забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 (справа №490/13145/14-ц).

ОСОБА_5 за договором купівлі - продажу від 27.10.2014 року №1261 продав вищевказану земельну ділянку ОСОБА_1 , що підтверджується записом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 27.10.2014 №7475839.

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 19 листопада 2014 року у справі №490/13145/14-ц було зупинено дію рішення Миколаївської міської ради №42/44 від 24.07.2014 до розгляду справи по суті та вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :15:005:0004 по АДРЕСА_1 .

21 вересня 2015 року ОСОБА_1 зареєструвала повідомлення про початок будівельних робіт №МК 61 на зазначеній земельній ділянці, 19 листопада 2015 року декларацію про готовність до експлуатації об`єкта №МК 66 житлового будинку з господарськими спорудами загальною площею 225,1 кв.м, житловою площею 64,4 кв.м з описом: житловий будинок літ. А-2, навіс - літ. Б, ворота - № 1, огорожа - № 2.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 16 грудня 2015 року зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 225,1 кв.м, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :15:005:0004 по АДРЕСА_1 (запис №12667524 від 16.12.2015), а 22 грудня 2015 року їй видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 на вказаний будинок.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 04.02.2015 у справі №490/13145/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 14.12.2015 року, визнано незаконними і скасовано пункти 8, 8.2 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради від 24.07.2014 №42/44 щодо затвердження проєкту землеустрою та передачі у приватну власність ОСОБА_5 земельної ділянки з кадастровим номером :15:005:0004 площею 1000 кв.м, визнано недійсним і скасовано свідоцтво про право власності на цю земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Суд погодився з доводами прокурора щодо незаконності рішення міської ради про відведення у приватну власність ділянки з кадастровим номером :15:005:0004 по АДРЕСА_1 з огляду на її розташування в законодавчо визначеній межі прибережної захисної смуги р. Інгул, приналежність її до земель водного фонду та неможливість передачі у приватну власність для індивідуального житлового будівництва.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 17.10.2023 у справі №490/617/20, частково зміненим постановою Миколаївського апеляційного суду від 30.01.2024, за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради повернуто на користь держави земельну ділянку площею 1000 кв.м з кадастровим номером :15:005:0004, що розташована по АДРЕСА_1 .

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 10 травня 2024 року Миколаївська міська рада зареєструвала за собою право власності на земельну ділянку площею 1000 кв.м з кадастровим номером :15:005:0004, що розташована по АДРЕСА_1 .

Відповідно до відомостей Реєстру АДРЕСА_1 зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_3 є власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки по АДРЕСА_2 (загальна площа будинку 106,1 кв.м). ОСОБА_1 є власницею трикімнатної квартири АДРЕСА_3 та двокімнатної квартири АДРЕСА_4 (загальна площа 110,1 кв.м та 116,7 кв.м).

З висновку органу опіки та піклування Миколаївської міської ради від 27.01.2025 випливає, що Виконавчий комітет вважає недоцільним знесення житлового будинку по АДРЕСА_1 , у якому зареєстровано право користування малолітнього ОСОБА_6 .

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзив, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Пункт «є» частини першої статті 19 Земельного кодексу України передбачає, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються, серед іншого, на землі водного фонду.

До земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок і навколо водойм (стаття 58 ЗК України та стаття 4 ВК України).

Згідно з пунктом «ґ» частини третьої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можна передавати у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Частиною другою статті 59 ЗК України передбачено можливість передання земель водного фонду у приватну власність тільки у разі безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів). Інших випадків, за яких можна набути право приватної власності на земельні ділянки водного фонду, у ЗК України не визначено.

Отже, законодавство України обмежує безоплатне передання у приватну власність земель водного фонду єдиним випадком. Вказане обмеження, визначене на момент виникнення спірних правовідносин у частині другій статті 59, пункті «ґ» частини третьої статті 83 ЗК України, було доступним, чітким і зрозумілим, а наслідки його недотримання з огляду на норми ЦК України передбачуваними для будь-якої особи, яка набула земельну ділянку водного фонду, що не є замкненою природною водоймою, загальною площею до 3 гектарів.

Стаття 61 ЗК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, передбачає, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах, серед іншого, забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів.

Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

При цьому згідно із вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин другої та третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Серед іншого, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, можливе шляхом знесення споруд, які були незаконно побудовані на належній власнику земельній ділянці.

Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними;

якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Ухвалюючи рішення про задоволення вимог прокурора, суд першої інстанції виходив із того, що дослідженими доказами доведено порушення ОСОБА_1 заборони на будівництво житлового будинку на землях водного призначення та створення нею власнику землі перешкод у користуванні земельною ділянкою незаконним будівництвом. За такого суд вважав, що відновлення прав власника земельної ділянки, за встановлених судом обставин, повинно відбуватися у спосіб знесення спірного житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами. Повернення спірної земельної ділянки у стані, який існував до її забудови переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідної земельної ділянки згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірної земельної ділянки, що належить до земель водного фонду, а саме до прибережної захисної смуги. Забудова спірної земельної ділянки об`єктами житлової забудови може призводити до забруднення та засмічення поверхневих водних об`єктів, а також до втрати ними водності, виснаження водного об`єкта, що впливатиме на можливість задоволення потреб великої кількості людей, а тому таке використання прибережних захисних смуг не буде створювати сприятливого режиму водних об`єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколо водних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку. Дотримання всіма особами встановлених заборон є необхідною умовою використання земельної ділянки, на яку поширюється режим прибережної захисної смуги, з тією метою, щоби попередити завдання шкоди загалом навколишньому природному середовищу і зокрема частині світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною, і конкретному водному об`єкту. Загальний інтерес, який полягає у контролі за використанням спірної земельної ділянки водного фонду за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та не погіршення екологічної ситуації, безумовно, переважає приватний інтерес однієї особи ОСОБА_1 у збереженні права власності на збудоване нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці, яка отримана з метою, що прямо суперечить закону. ОСОБА_1 беззаперечно в силу явних зовнішніх та видимих природних ознак спірної земельної ділянки розуміла, що земельна ділянка розташована у прибережній захисній смузі, на незначній відстані від урізу води, а тому водночас могла розуміти, що забудова такої земельної ділянки порушує вимоги законодавства. Така поведінка відповідачки не може бути розцінена як добросовісна, а тому втручання у її право власності не становить надмірний тягар. Суд критично оцінив посилання відповідачки та третьої особи ОСОБА_3 на те, що задоволення позову буде становити непропорційне втручання держави у право на повагу до житла та мирне володіння майном, оскільки недобросовісна поведінка ОСОБА_1 призвела до настання таких наслідків. Суд констатував, що відповідачка та треті особи мають інше житло, у якому можуть проживати.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Суд першої інстанції правильно встановив характер правовідносин, у мотивувальній частині рішення зазначив відповідні норми цивільного та земельного законодавства, навів їх зміст, дав оцінку наданим сторонами доказам.

Апеляційний суд, погоджуючись з цими висновками суду першої інстанції, вважає недоцільним повторне наведення обґрунтувань на спростування доводів апеляційної скарги, які вже були оцінені судом. Судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що хоча пункт перший статті 6 Конвенції і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент. Відхиляючи скаргу, апеляційний суд, має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення ЄСПЛ від 21 січня 1999 року у справі «Гарсіа Руїз проти Іспанії»).

Матеріали справи підтверджують, що відповідачка повинна була знати про належність ділянки до земель водного призначення, враховуючи її природні властивості. Публічний інтерес у збереженні екологічної безпеки переважає приватний інтерес у збереженні будинку. Знесення незаконно побудованого житлового будинку на земельній ділянці водного фонду має легітимну мету забезпечення її використання за цільовим призначенням відповідно до загальних інтересів. Важливість цих інтересів зумовлена особливим статусом ділянки, призначеної для охорони водойм. Будівництво житлових споруд на таких землях суперечить водоохоронним цілям, що виправдовує втручання держави у право володіння ОСОБА_1 спірним будинком.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана через її представника ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 02 липня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді Т. В. Крамаренко

О. О. Ямкова

Повне судове рішення складено 03 жовтня 2025 року.