Провадження 2/522/1077/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

23 вересня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі:

головуючого - судді Науменко А.В.,

за участю секретаря судового засідання Зелінська К.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо», Овідіопольського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з майна, усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом виключення відомостей з реєстру обтяжень нерухомого майна

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо», ОСОБА_3 , Овідіопольського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з майна, усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом виключення відомостей з реєстру обтяжень нерухомого майна.

Позивачі обґрунтовують позовні вимоги тим, що вони є власниками двокімнатної квартири за адресою : АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 30.05.2016 року. У 2024 році позивачі звернулись до приватного нотаріуса з метою переоформлення частки вищезазначеної квартири, але їм нотаріус повідомив про наявність заборони відчуження на нерухоме майно, та наявність запису про іпотеку. На час укладання позивачами договору купівлі-продажу заборона відчуження на нерухоме майно, та наявність запису про іпотеку на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 були відсутні, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру з Державного реєстру речових прав на нерухоме та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 18.05.2016, № 59324583. Позивачі не є боржниками по жодному виконавчому провадженню.

Ухвалою суду від 20.09.2024 року провадження у справі відкрито та призначено до розгляду.

Ухвалою суду від 14.05.2025 року підготовче провадження по справі закрито та призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні 18.09.2025 року представник позивачів, адвокат Симонова Я.М. підтримала позовні вимоги у повному обсязі просила суд позов задовольнити.

Представник відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо» адвокат Софіщенко В.А. позовні вимоги не визнав просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_3 , та Овідіопольський відділ державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) були відсутні в судовому засідання, про дату та час були повідомлені належним чином.

Дослідивши письмові докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов наступних висновків.

В судовому засіданні встановлено, що позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 є власниками двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 30.05.2016 року. Перед посвідченням договору купівлі продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Мозолєва О.В. отримала інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 18.05.2016, № 59324583 відповідно до якої заборона відчуження на нерухоме майно, та запис про іпотеку були відсутні

Кошти за квартиру за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до вимог чинного законодавства були перераховані на рахунок продавця в повному обсязі що підтверджується банківськими квитанціями.

Продаж квартири вчинено за обумовлену сторонами суму в розмірі 1878890,00 грн.

Сторонами підтверджено, що відповідно до договору про надання споживчого кредиту №0 від 05.10.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та Громадянином ОСОБА_3 було укладено договір про надання споживчого кредиту у розмірі 295 000 тисяч доларів строком до 05 вересня 2020 року.

05 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та Громадянином ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д. та накладено заборону відчуження за реєстровим № 697 на двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 .

Відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.11.2015 року у цивільній справі № 522/2247/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення боргу за розпиской. Матеріалами справи встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики у вигляді розписки від 24.08.2007 року на суму 250000 доларів США, позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені стягнуто з ОСОБА_5 250000 доларів США та визнано недійсним договір іпотеки від 05.10 2007 року посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д. за реєстровим №697 укладений між ОСОБА_3 па ПАТ «УкрСиббанк».

Суд приймає до уваги, щоПАТ «Укрсиббанк» був залучений до участі у даній справі та знав, або повинен був знати про прийняте судом рішення.

04.12.2015 року Державним реєстратором Управління державної реєстрації ГТУЮ в Одеській області Приваловою Євгенією Євгенівною прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про припинення іпотеки та обтяження (заборони) за реєстраційним номером 26752870, що були внесені до відповідних Державних реєстрів на підставі укладеного від 05.10.2007 року Договору іпотеки на об`єкт нерухомого майна: двокімнатну квартиру загальною площею 117,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

04.12.2015 року на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси 03.11.2015 року у цивільній справі № 522/2247/15-ц право власності на двокімнатну квартиру, загальною площею 117,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 .

08.12.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири, загальною площею 117,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Труш М.О. за реєстровим номером 1157.

18.05.2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір дарування, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за реєстровим номером 653.

31.05.2016 року на підставі договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу власниками квартири стали позивачі по справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

08.08.2011 року було укладено договір відступлення прав вимоги, що посвідчено Шевченко Д.Г. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим номером № 2949, 2950, відповідно до умов якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за Кредитним договором та Договором іпотеки, що укладені з ОСОБА_3 від 26.02.2018 року. Постановою Одеського апеляційного суду від 10.07.2019 року за апеляційною скаргою ПАТ «Дельта Банк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.11.2015 року по цивільній справі № 522/2247/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа: ПАТ «Укрсиббанк» про стягнення боргу, апеляційна скарга була задоволена частково. Рішення Приморського районного суду було скасовано, ухвалено нове рішенням яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 було відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 10.07.2019 року було встановлено що з моменту набуття чинності рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.11.2015 року було вчинено декілька правочинів щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: з вказаної Інформаційної довідки вбачається, що 01.12.2015 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.11.2015 року в справі № 522/2247/15. В подальшому квартира за договором купівлі-продажу квартири, серія номер 1157 від 08.12.2015 року перейшла до ОСОБА_6 . На підставі договору дарування, серія та номер 653 від 18.05.2016 року квартиру набув ОСОБА_7 . Та в подальшому 30.05.2016 року, як було вище зазначено, спірну квартиру набули у власність ми позивачі по справі.

Відповідно Договору № 2299/К про відступлення права вимоги від 05 серпня 2020 року ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ІНВЕСТ-КРЕДО», яке згідно умов Договору набуло право вимагати замість банку належного виконання боржником ОСОБА_3 зобов`язань в межах переданого права.

Суд враховує, що в матеріалах справи відсутня інформація (докази) про наявність в Реєстрі запису про іпотеку на спірну квартиру на час подання апеляційної скарги та переуступки права вимоги на відповідача по справі.

Відповідно до актуальної Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, від 24.07.2024 року наявний запис про іпотеку: 12373015 (спеціальний розділ), час держаної реєстрації 05.10.2007 та 04.12.2019, державним реєстратором який вніс дану інформацію є Колісніченко Ірина Сергіївна, Овідіопольське районне управління юстиції, Одеська область. Боржником по виконавчому провадженню на підставі якого накладено арешт на квартиру позивачів є ОСОБА_3 , який має зобов`язання у розмірі 295000,00 доларів США, а іпотекодержателем Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо».

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26.03.2014 року рішення Київського районного суду м.Одеси від 20.05.2011 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат в солідарному прядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, а саме стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , на користь ПАТ «Дельта Банк» кредитну заборгованість у розмірі 2834921,67 гривень; стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 , ОСОБА_9 на користь ПАТ «Дельта Банк» кредитну заборгованість у розмірі 2834921,67 гривень, а також судові витрати у розмірі 2630 гривень в рівних частках з кожного з відповідачів, в решті рішення Київського районного суду м.одеси від 20.05.2011 року залишено без змін.

Відповідно до ухвали Київський районний суд м. Одеси від 05.09.2023 року суддею Петренко В.С. (Справа № 1512/2-501/11, Провадження № 6/947/166/23) Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо» було відмовлено в задоволені заяви щодо поновлення строку на пред`явлення до виконання виконавчих листів у справі № 2- 501/11, у зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю вимог заяви. В ухвалі встановлено, що з матеріалів справи вбачається, що виконавчі листи не видавались, тобто з 20.05.2011 року Отже, на теперішній час виконавче провадження у відношенні боржника ОСОБА_3 взагалі відсутнє та не відкривалось взагалі.

Також суд враховує позицію Верховного Суду, викладену у Постанові КЦС від 12.06.2024 року ( cправа № 910/20528/21) відповідно до якої якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (пункти 6.44, 6.45).

Наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи врегульовані у статті 23 Закону України "Про іпотеку". Так, у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою (частина 1).

Однак Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 зазначила, зокрема, про те що за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню; при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження (пункт 7.22).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди мають застосовувати під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права, що передбачають й інші критерії, які мають бути дотримані суб`єктами публічного права під час втручання у право власності.

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 виснувала, що для розкриття критерію пропорційності велике значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (постанови від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункт 46.1)).

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і яка на її відчуження не має права. Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного - лише в передбачених законом випадках.

Суд робить висновок про те, що, позивачі обмежені володіти, користуватися та розпоряджатися квартирою, за адресою: АДРЕСА_1 що належить їм на праві власності за наявності запису заборони відчуження на нерухоме майно, та запису про іпотеку.

Відповідно до ст. ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 41 Конституції Українипередбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст.ст.316,317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст.ст.319,321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд, право власності є непорушним. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» («Sporrong and Lonnroth v. Sweden») ЄСПЛ зазначив, що будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, своєю чергою, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

ЄСПЛ визначає найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу законність будь-якого втручання державного органу у право на мирне володіння майном, тобто його відповідність національному законодавству та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля [рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited v. Ukraine)].

Так, у рішенні у справі «Фрессо і Руар проти Франції» (Fressoz and Roire v. France) ЄСПЛ зазначає, що «необхідність» будь-якого обмеження реалізації права завжди має бути обґрунтованою. Якщо такого мотивування немає, це є проявом свавілля держави.

У зазначеному рішенні ЄСПЛ наголосив на неприпустимості свавільного втручання держави у права людини без нагальної на те потреби. Звичайно, насамперед уповноважені органи державної влади повинні оцінювати, чи наявна реальна суспільна потреба, яка виправдовує таке обмеження.

Подібного підходу притримується Верховний Суд у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21).

Таким чином, суд робить висновок, що позовні вимоги є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.12,13,76,81,259,263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-Кредо», Овідіопольського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про зняття арешту з майна, усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом виключення відомостей з реєстру обтяжень нерухомого майна задовольнити.

Припинити запис про іпотеку 12373015 (спеціальний розділ ) у Державному реєстрі іпотеки: реєстраційний номер іпотеки: 5792358, 05.10.2007 20:20:12, та припинити запис про обтяження 12372321 (спеціальний розділ) в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 5792353, 05.10.2007 20:17:44 на квартиру що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків- НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя А.В. Науменко

Повний текст рішення виготовлений 03.10.2025 року.

Суддя А.В. Науменко