Номер провадження: 22-ц/813/6749/25
Справа № 506/485/25
Головуючий у першій інстанції Бурдинюк О.С.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних

справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Карташова О.Ю., Кострицького В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Окнянського районного суду Одеської області від 01 липня 2025 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український Комунальний Банк», державного виконавця Подільського відділ державної виконавчої служби у Подільському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса) про звільнення майна з-під арешту встановив:

10 червня 2025 року засобами електронного зв`язку через підсистему «Електронний суд», ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним вище позовом у якому просив:

-зняти арешт з всього нерухомого майна, яке належало ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

-витребувати у приватного нотаріуса Подільського районного нотаріального округу Одеської області Пантілєєвої І.П., відомості про спадкову справу №371/2024, яка була відкрита після смерті ОСОБА_2 .

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

23 листопада 2024 року приватним нотаріусом Подільського районного нотаріального округу Пантілєєвою І.П заведено спадкову справу №371/2024.

У процесі оформлення спадщини було виявлено, що все нерухоме майно, яке належало спадкодавцю, перебуває під арештом. У зв`язку з чим позивачем отримано лист про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

З метою з`ясування підстав накладення арешту позивач звернувся до Подільського відділу ДВС у Подільському районі Одеської області, та отримав відповідь у якій зазначено, що виконавчий документ про стягнення боргу з ОСОБА_2 до них не надходив, а арешт накладено на підставі ухвали суду, у зв`язку з чим виконавча служба не може зняти арешт на майно спадкодавця.

Дізнавшись про суму заборгованості, позивачем здійснено її сплату, після чого він звернувся до ПАТ «Укркомунбанку» із заявою про видачу довідки про відсутність боргу, однак у відповіді уповноваженої особи банку зазначено, що надати будь-які відомості банк не може, оскільки бухгалтерські документи залишилися на тимчасово окупованій території.

Ухвалою Окнянського районного суду Одеської області від 01 липня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Окнянського районного суду Одеської області від 01 липня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції залишив поза увагою те, що у разі, якщо позовна заява подана без необхідних доказів або з іншими порушеннями процесуальних норм, суд зобов`язаний залишити її без руху, а не одразу повертати, що передбачено положеннями ст. 185 ЦПК України.

Однак, суд не надав скаржнику можливості усунути недоліки позову, не виніс ухвалу про залишення його без руху, не вказав чітко, які саме документи відсутні або потребують уточнення.

На підтвердження права звернення з цим позовом до суду, скаржник додав до позову документи, серед яких, зокрема і лист нотаріуса Пантілєєвої І.П. про неможливість видачі свідоцтва через арешт майна; витяг із спадкового реєстру (справа №371/2024); звернення до банку та Подільського ВДВС; документи про сплату заборгованості.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1,5,6,9,10,14,19,37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29 вересня 2025 року, з огляду на положення ч. 2 ст. 369 ЦПК України, розгляд цієї справи призначено в порядку письмового провадження за матеріалами, що містяться у справі, зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є ухвала суду про повернення заяви, право на апеляційне оскарження якої регламентовано п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з таких підстав.

Приймаючи ухвалу про повернення позову ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.4 ст. 185 України, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не додано жодних документів на підтвердження відомостей, що він є спадкоємцем ОСОБА_2 , тому суд дійшов висновку, що позивачем не надано належного документу, який би підтверджував його право на подання цього позову.

З такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується, з огляду на таке.

Статтею 55 Конституції України та статтею 4 ЦПК гарантовано право на судовий захист, яке реалізується особою шляхом подання заяви до суду, форма та зміст якої визначаються процесуальним законом.

Колегія суддів звертає увагу, що вирішуване питання про відкриття провадження по справі охоплюється змістом статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує право на справедливий суд і пов`язано із доступом особи до суду.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в своїй прецедентній практиці звертає увагу на те, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року по справі "Перетяка та Шереметьев проти України").

Право доступу до суду може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання (див. ухвалу ЄСПЛвід 18 жовтня 2005 року щодо прийнятності у справі "МПП "Голуб" проти України").

У цій справі суд дійшов до висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини четвертої статті 185 ЦПК, оскільки заява подана особою, яка не підтвердила свого права на її підписання з підстав, з яких її подано.

Вказана норма закону встановлює правило про те, що заява повертається у випадках, коли заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано (див. постанову Верховного Суду від 18 жовтня 2024 року у справі №165/1500/24).

Як убачається з матеріалів справи, звертаючись до суду засобами електронного зв`язку за захистом своїх прав ОСОБА_1 особисто підписав позов (а.с. 5), а тому посилання суду першої інстанції на норми щодо представництва не ґрунтуються на нормах процесуального закону.

Крім цього з позову та долучених до нього документів в якості доказів, які хоча і відсутні у справі в паперовому вигляді, однак містяться у Електронному Суді убачається, що ОСОБА_1 навів аргументи на підтвердження наявності у нього права звернення з цим позовом до суду та надав певні докази на підтвердження таких обставин.

Суд першої інстанції на стадії вирішення питання про відкриття провадження фактично вдався до обґрунтованості заявлених позовних вимог та порушив питання щодо наявності у позивача права на звернення з цим позовом до суду, посилаючись на відсутність доказів, які б підтверджували такі обставини, що є неприпустимим.

Вказані питання можуть вирішуватись на інших стадіях цивільного процесу. Такі обставини не можуть виступати підставою для повернення заяви особі.

Суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху (абзац перший частини першої статті 185 ЦПК).

Встановлення цивільним процесуальним законодавством вимог до позовної заяви і залишення поданого позивачем позову до суду без руху, у зв`язку із його невідповідністю формі, передбаченій законом, ґрунтується на нормах закону і слугує меті здійснення правосуддя, що в цілому не являється обмеженням доступу позивача до суду.

Проте, суд першої інстанції, вказавши недоліки позовної заяви, питання про залишення заяви без руху не вирішив, та дійшов помилкового висновку про повернення ОСОБА_1 позовної заяви.

Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_1 зазначив у позовній заяві, що на обґрунтування обставин, викладених у позові ним долучено копії документів, оригінали яких знаходяться у нього.

Однак, місцевим судом не роздруковано вказані вище документи, які зазначені у якості додатків до позову, ці документи у паперовому вигляді до матеріалів справи не долучено.

Водночас, як встановлено апеляційним судом, документи, зазначені у додатках до позову, поданому засобами електронного зв`язку, містяться у Електронному суді.

Вказана обставина у всякому разі не перешкоджала суду пересвідчитися у наявності додатків до позову, долучених у електронному вигляді.

Крім того, зазначаючи про відсутність документів на підтвердження права ОСОБА_1 на звернення до суду з позовом, окрім викладеного вище, місцевий суд залишив також поза увагою і клопотання позивача про витребування у нотаріуса відомостей про спадкову справу, ініційоване ним у прохальній частині позову.

При застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд гарантованого статтею 6 Конвенції.

Колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи є суттєвими та дають підстави вважати, що суд першої інстанції, діяв не у спосіб, визначений процесуальним законом, та помилково повернув заяву.

З огляду на положення статті 379 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, направляє справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ураховуючи викладене вище, апеляційний суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування ухвали Окнянського районного суду Одеської області від 01 липня 2025 року і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У відповідності до приписів ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір, сплачений позивачем за подання апеляційної скарги, підлягає відшкодуванню за наслідками розгляду справи по суті.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Окнянського районного суду Одеської області від 01 липня 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

В.В. Кострицький