ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №201/10633/24 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про зобов`язання видати копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені виплати, стягнення заробітку з розрахунку належних сум заробітної плати, грошової компенсації відпустки, вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, за апеляційною скаргою Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 13 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Наумова О.С., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська із позовом до Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» про зобов`язання видати копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні із зазначенням окремо кожного виду виплати, стягнення заробітку з розрахунку належних сум заробітної плати, грошової компенсації за відпустки, вихідної допомоги та середнього заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В обґрунтовування позову зазначив, що з 16 жовтня 2001 року працював водієм автотранспортних засобів (вантажного автомобіля, 2 група, вантажопідйомність від 10 до 20 тон) дільниці з ремонту та експлуатації ВПК цеху експлуатації локомотивів структурного підрозділу «Лиманське Локомотивне депо» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Також зазначає, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 січня 2024 року по справі №201/10351/23, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 березня 2024 року, поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді водія автотранспортних засобів (вантажного автомобіля, 2 група, вантажопідйомність від 10 до 20 т) дільниці з ремонту та експлуатації ВПК цеху експлуатації локомотивів структурного підрозділу «Лиманське Локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 травня 2022 року по 11 січня 2024 року у сумі 144 399,37 грн.

Вказує, що на виконання рішення суду з 29 січня 2024 року позивача поновлено на посаді, начальником структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» Регіональної філії «Донецька залізниця» AT «Укрзалізниця» видано наказ №34/ТЧ-1 від 29 січня 2024 року, за яким позивачеві слід сплатити середній заробіток у сумі 144 399,37 грн.

Однак середній заробіток на виконання рішення суду за наказом не сплачено.

Зазначає, що він приступив до роботи згідно з графіком, але заробітної плати не отримував, надбавок за класність, надбавок до зарплати працівників, що працюють на територіях активних бойових дій також.

13 травня 2024 року він звернувся із заявою про звільнення з 28 травня 2024 року з посади водія автотранспортних засобів (вантажного автомобіля, 2 група, вантажопідйомність від 10 до 20 т) дільниці з ремонту та експлуатації ВПК цеху експлуатації локомотивів структурного підрозділу «Лиманське Локомотивне депо» Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, відповідно до якої працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Вказує, що заяву особисто прийняла начальник структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» ОСОБА_2 , в якій позивач просив у відповідності до ст.24 Закону України «Про відпустки» виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки з 2022 року по 28 травня 2024 року.

Також вказує, що у відповідності до ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Зазначив, що згідно зі ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, яку також просив здійснити під час розрахунку при звільненні.

Також зазначає, що 28 травня 2024 року він на електронну пошту @mail.gov.ua Регіональної філії «Донецька залізниця» AT «Укрзалізниця» направив заяву про надання розрахунку при звільненні.

Зауважує, що у відповідності до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Однак, до теперішнього часу розрахунок не проведено. Належні суми заробітної плати не сплачено.

У зв`язку з чим просив зобов`язати AT «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» видати копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні із зазначенням окремо кожного виду виплати та стягнути з AT «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» заробіток з розрахунку належних сум заробітної плати, грошової компенсації за відпустки, вихідну допомогу, а також середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Рішенням Соборного районного суду міста Дніпра від 13 червня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про зобов`язання видати копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні із зазначенням окремо кожного виду виплати, стягнення заробітку з розрахунку належних сум заробітної плати, грошової компенсації за відпустки, вихідної допомоги та середнього заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку - задоволено частково.

Визнано припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 і АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 із займаної посади водія автотранспортних засобів (вантажного автомобіля, 2 група, вантажопідйомність від 10 до 20 т) структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» за власним бажанням з 28 травня 2024 року на підставі ч.3 ст.38 Кодексу законів про працю України.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі 15 388,65 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1 282,40 грн., а всього 1 6671,05 грн.

У задоволенні іншої частини вимог - відмовлено.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

Допущене негайне виконання рішення суду в частині виплати вихідної допомоги при звільненні в межах суми платежу за один місяць у розмірі 5 129,55 грн.

Не погодившись із зазначеним рішенням, представник регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» - Петренко І.В. подала апеляційну скаргу, в якій не погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Вважає, що рішення суду ухвалено з неповним з`ясуванням обставини, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 26 січня 2024 року по справі №201/10351/23 було виконано негайно в частині скасування наказу про звільнення та актів.

Само рішення від 26 січня 2024 року по справі №201/10351/23 було оскаржено відповідачем до Дніпровського апеляційного суду. Постановою суду апеляційної інстанції від 27 березня 2024 року рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 січня 2024 року залишено без змін.

Вказує, що відповідач із зазначеними рішеннями суду не погодився та звернувся до Верховного суду із касаційною скаргою на скасування зазначених судових рішень.

Постановою Верховного суду від 28 травня 2024 зупинено виконання рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 26 січня 2024 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, зазначає, що на адресу відповідача надійшла заява ОСОБА_1 від 13 травня 2024 року щодо звільнення його з посади за власним бажанням з 28 травня 2024 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України.

З урахуванням зазначених ОСОБА_1 підстав звільнення та фактичних обставин, розгляд його заяви було проведено відповідачем та відмовлено у звільненні.

Таким чином, укладений між сторонами трудовий договір не було розірвано, а наказ про звільнення ОСОБА_1 на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України не видавався.

Звертає увагу, що з 29 травня 2024 року ОСОБА_1 не виходить на роботу та не виконує свої трудові обов`язки, про причини своєї неявки роботодавцю не повідомляв. Тому в табелях обліку робочого часу ОСОБА_1 з 29 травня 2024 року по теперішній час обліковується як відсутній на робочому місці з нез`ясованих обставин.

Звертає увагу, що рішення суду по справі №201/10351/23 на яке посилався позивач ОСОБА_1 у заяві про звільнення, оскаржено відповідачем в касаційному порядку, воно може бути скасоване або змінено, з цих підстав добровільне виконання рішення суду від 26 січня 2024 щодо здійснення виплат неможливо.

Зауважує, що по категорії справ про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу поворот виконання судового рішення непередбачений, що унеможливлювало б відповідача в подальшому захистити своє порушене право.

Виконавчий лист щодо стягнення з АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 144 399,37 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 6056 грн. на адресу відповідача для виконання не надходив, отже виконати рішення майнового характеру без виконавчого документу відповідач самостійно не міг.

Зауважує, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що після дати набрання судовим рішенням законної сили - 27 березня 2024 року і до постановлення Верховним Судом ухвали про зупинення його виконання - 27 травня 2024 року (2 місяці) судове рішення, яке набрало законної сили не виконувалося.

Вважає, що судом першої інстанції неповно були з`ясовані всі фактичні обставини справи, та докази, якими відповідач обґрунтовував свої заперечення проти задоволення позовних вимог, що призвело до постановлення незаконного рішення по справі.

Також вважає, що судом першої інстанції, не було враховане, що звільнення позивача не було проведено отже, не був виготовлений наказ про звільнення позивача, не було нараховано та виплачено позивачу суми, які підлягають виплати у день звільнення - позовна вимога про стягнення заробітку з розрахунку належних позивачу сум заробітної плати, грошової компенсації за відпустки, вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку - не підлягала задоволенню.

Також зазначає, що на електронну адресу АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» 11 серпня 2025 року надійшла постанова Верховного Суду від 05 серпня 2025 року по справі №№ 201/10351/23 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про визнання протиправними та скасування дії актів від 29 квітня 2022 року та від 15 липня 2023 року, наказів від 29 квітня 2022 року № 515/ ТЧ-1 та від 15 липня 2022 року 698/ос, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Даною постановою рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 26 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 березня 2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про визнання протиправними та скасування дії актів від 29 квітня 2022 року та від 15 липня 2023 року, наказів від 29 квітня 2022 року № 515/ ТЧ-1 та від 15 липня 2022 року 698/ос, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, вирішення питання про судові витрати - скасовані.

В частині позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про визнання протиправними та скасування дії наказу від 29 квітня 2022 року № 515/ ТЧ-1, наказу від 15 липня 2022 року №698/ос, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Постанова суду касаційної інстанції набрала законної сили 05 серпня 2025 року.

У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу - задовольнити, а рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 13 червня 2025 року по справі №201/10351/23 - скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до регіональній філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» - відмовити у повному обсязі.

Позивач своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що з 16 жовтня 2021 року позивач ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з регіональною філією «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» та займає посаду водія автотранспортних засобів (вантажного автомобіля, 2 група, вантажопідйомність від 10 до 20 т) дільниці з ремонту та експлуатації ВПК цеху експлуатації локомотивів СП «Лиманське Локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», що трудовою книжкою ОСОБА_1 і довідками форми ОК-5, ОК-7.

Позивач звертався до суду за захистом порушених трудових прав і рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 січня 2024 року по справі №201/10351/23, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 березня 2024 року, позов ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - задоволено частково.

Визнано протиправними та скасовано дію акту від 29 квітня 2022 року «Про неможливість встановлення місцезнаходження працівників структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця»; наказу від 29 квітня 2022 року №515/ТЧ-1 «Про віднесення як відсутність з нез`ясованих причин працівника структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця»; акту від 15 липня 2023 року про неможливість надання та виконання роботи працівниками структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця»; наказу від 15 липня 2022 року 698/ос структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» про призупинення дії трудового договору, винесених відносно ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 , на роботі на посаді водія автотранспортних засобів (вантажного автомобіля, 2 група, вантажопідйомність від 10 до 20 т) дільниці з ремонту та експлуатації ВПК цеху експлуатації локомотивів структурного підрозділу «Лиманське Локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 травня 2022 року по 11 січня 2024 року у сумі 144 399,37 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді водія автотранспортних засобів (вантажного автомобіля, 2 група, вантажопідйомність від 10 до 20 т) дільниці з ремонту та експлуатації ВПК цеху експлуатації локомотивів структурного підрозділу «Лиманське Локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» - допущене до негайного виконання.

Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2024 року відкрите касаційне провадження у справі за касаційною скаргою АТ «Укрзалізниця».

За заявою АТ «Укрзалізниця» зупинене виконання рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 26 січня 2024 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На виконання рішення суду наказом начальника структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» АТ Укрзалізниця» від 29 січня 2024 року №34/ТЧ-1 «Про допущення до роботи водія автотранспортних засобів (вантажного автомобіля, 2 група, вантажопідйомність від 10 до 20 т) ОСОБА_1 ».

Скасовано дію наказів, визнаних судовим рішенням протиправними відносно ОСОБА_1 , зокрема, наказу від 29 квітня 2022 року №515/ТЧ-1 «Про віднесення як відсутність з нез`ясованих причин працівника структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця»; наказу від 15 липня 2022 року 698/ос «З особового складу про призупинення дії трудового договору».

Припинено дію наказу від 01 березня 2022 року №445/ТЧ-1 «Про встановлення простою» (зі змінами) та приступити до роботи (з урахуванням часу необхідного дістатися до робочого місця) з 31 січня 2024 року ОСОБА_1 , водію автотранспортних засобів (вантажного автомобіля, 2 група, вантажопідйомність від 10 до 20 т) структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Наказано також розподілювачу робіт структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» відкоригувати табелі обліку використання робочого часу за період з 01 травня 2022 року по 30 січня 2024 року відповідно алгоритму дій щодо обліку робочого часу та організації роботи працівників АТ «Укрзалізниця» в умовах режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого рішенням правління від 14 березня 2022 року та надати відкориговані табелі до центру бухгалтерського і податкового обліку.

Із зазначеним наказом ОСОБА_1 ознайомлений 30 січня 2024 року.

ОСОБА_1 допущений до роботи 31 січня 2024 року, що сторонами не заперечується.

Згідно табелів обліку робочого часу позивач приступив до роботи у січні 2024 року і працював до травня 2024 року, з червня 2024 року у табелях обліку робочого часу напрацьовані години не обліковуються.

Як видно із розрахунків заробітної плати, у період із січня по червень 2024 року ОСОБА_1 нараховувалася заробітна плата, у подальшому - з липня 2024 року позивачеві заробітна плата не нараховується.

13 травня 2024 року позивач звернувся із заявою до начальника структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» Регіональної філії «Донецька залізниця» із заявою про звільнення його з посади за власним бажанням з 28 травня 2024 року на підставі частини 3 ст.38 КЗпП України у зв`язку із невиконанням роботодавцем законодавство про працю, а саме, не виконання роботодавцем рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 січня 2024 року по справі №201/10351/23 в частині виплати заробітної плати.

Просив відповідно до ст.24 Закону України «Про відпустки» просив виплатити грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки з 2022 року і по 28 травня 2024 року.

Судом встановлено, що згідно з протоколом наради структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» AT «Укрзалізниця» від 20 травня 2024 року №28, у звільненні ОСОБА_1 за ч.3 ст.38 КЗпП України відмовлено, з урахування тих обставин, що роботодавець вказані працівником у поданій заяві від 13 травня 2024 року причини звільнення, а саме, порушення роботодавцем трудового законодавства (ч.3 ст.38 КЗпП України) не визнає, оскільки рішення суду в частині не виплати заробітної плати знаходиться в стадії оскарження в касаційній інстанції та остаточного рішення суду стосовно виплати зарплати не винесено. Зазначено, що ОСОБА_1 роз`яснити, що на даний момент у разі бажання звільнитися, він може подати заяву за ч.1 ст.38 КЗпП України - розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, або за п.1 ст.36 КЗпП України - за угодою сторін.

21 травня 2024 року позивач відмовився отримати письмову відповідь на його заяву на звільнення від 13 травня 2024 року з посади водія автотранспортних засобів за власним бажанням з 28 травня 2024 року на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, про що складено акт №2 від 21 травня 2024 року.

Листом №27/01-184 від 21 травня 2024 року позивача повідомлено про розгляд його заяви, лист направлений позивачеві «Укрпоштою» 21 травня 2024 року №041, «Новою поштою» 21 травня 2024 року накладна №3720.

Як вказує відповідач, трудовий договір не розірвано, наказ про звільнення ОСОБА_1 на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України не видавався, ОСОБА_1 до цього часу перебуває у трудових відносинах. Але з 29 травня 2024 року не виходить на роботу і по теперішній час обліковується як відсутній на робочому місці з нез`ясованих обставин.

На ухвалу суду від 06 травня 2025 року про витребування від АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» розрахунку грошової компенсації за відпустки та вихідної допомоги позивача у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100, представник позивача надав заяву про неможливість надання доказів.

Згідно акту від 29 травня 2024 року №4 структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» регіональної філії «Донецька залізниця» AT Укрзалізниця ОСОБА_3 з 29 травня 2024 року обліковується, як відсутній з нез`ясованих причин.

Враховуючи вищенаведене та приймаючи до уваги той факт, що наказ про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади до центру бухгалтерського та податкового обліку не надходив, критеріїв для розрахунку компенсації за не використані дні при звільненні та вихідної допомоги не має.

Отже, надати до суду розрахунок грошової компенсації за відпустки та вихідної допомоги ОСОБА_1 у відповідності до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 №100 - неможливо.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав встановленим факт, що винними діями відповідача - у зв`язку з невиконанням законодавства про працю, порушено суб`єктивне право позивача, яке підлягає відновленню.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18).

Предметом спору у цій справі є трудовий спір щодо дотримання роботодавцем законодавства при відмові в розірванні трудового договору з ініціативи працівника на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

Згідно даної норми Закону (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

За статтею 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника з підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-34цс13, у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц, від 13 квітня 2022 року у справі № 344/1017/20, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Верховний Суд у постанові від 03 серпня 2021 року у справі № 508/1190/17 зазначив, що заборона роботодавцеві самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору виникає за умови непідтвердження або невизнання роботодавцем порушень трудового законодавства, вказаних працівником, як на підставу звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України. Тобто, підставою для застосування вказаної норми КЗпП України є факт порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи.

Зазначення працівником конкретних випадків порушення трудового законодавства має наслідком у подальшому підтвердження даних фактів роботодавцем та звільнення працівника на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, або ж невизнання власником зазначених порушень та відмову у розірванні трудового договору відповідно до даної норми.

Із заяви про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, поданої позивачем, вбачається, що ним визначені такі підстави порушення роботодавцем трудового законодавства по відношенню до нього, зокрема, не виконання відповідачем АТ «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2024 року по справі № 201/10351/23, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 березня 2024 року, яким на користь позивача ОСОБА_1 , стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 травня 2022 року по 11 січня 2024 року у сумі 144 399,37 грн.

Як встановлено судом першої інстанції, на виконання рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 26 січня 2024 року по справі №201/10351/23 з 29 січня 2024 року позивача поновлено на посаді, начальником структурного підрозділу «Лиманське локомотивне депо» Регіональної філії «Донецька залізниця» AT «Укрзалізниця» видано наказ №34/ТЧ-1 від 29 січня 2024 року, за яким позивачеві підлягало до сплати середній заробіток у сумі 144 399,37 грн., який сплачено не було.

Також матеріалами справи встановлено, що обставини порушення відповідачем вимог законодавства про працю були предметом окремого судового розгляду у справі №201/10351/23.

За результатами розгляду судом вжито заходи судового захисту порушених прав позивача - скасовано наказ та поновлено ОСОБА_1 на роботі. Відповідачем рішення суду в цій частині виконано. Таким чином, правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем у зв`язку з прийняттям наказу від 29 квітня 2022 року № 515/ТЧ-1, акту від 15 липня 2023 року, наказу від 15 липня 2022 року 698/ос, є такими, що припинили свою дію.

Враховуючи, що обставини щодо порушення трудового законодавства при звільненні позивача вже були вирішені в судовому порядку, порушені права позивача в цій частині були захищені, тому ці самі наведені позивачем обставини порушення відповідачем вимог законодавства про працю не можуть бути самостійною підставою для звільнення позивача на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, оскільки не є такими, що мають місце на час подання позивачем відповідної заяви про звільнення, і вже були вирішені.

Відповідно до резолютивної частини рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 26 січня 2024 року по справі №201/10351/23 визнано протиправними та скасовано дію акту від 29 квітня 2022 року, наказу від 29 квітня 2022 року № 515/ТЧ-1, акту від 15 липня 2023 року, наказу від 15 липня 2022 року 698/ос, поновлено позивача на роботі.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Під час перегляду справи в апеляційному порядку відповідачем АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» надано постанову Верховного Суду від 05 серпня 2025 року по справі №№ 201/10351/23 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про визнання протиправними та скасування дії актів від 29 квітня 2022 року та від 15 липня 2023 року, наказів від 29 квітня 2022 року № 515/ ТЧ-1 та від 15 липня 2022 року 698/ос, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Цією постановою рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 26 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 березня 2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про визнання протиправними та скасування дії актів від 29 квітня 2022 року та від 15 липня 2023 року, наказів від 29 квітня 2022 року № 515/ ТЧ-1 та від 15 липня 2022 року 698/ос, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, вирішення питання про судові витрати - скасовані, в цій частині позовних вимог ухвалено нове рішення - про відмову у їх задоволенні.

Постанова суду касаційної інстанції набрала законної сили 05 серпня 2025 року.

Оскільки у задоволенні вимог про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, вирішення питання про судові витрати - відмовлено, то відсутні правові підстави і для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу як і відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач звертався до суду із клопотанням про зупинення провадження по справі до розгляду Другою судовою палатою Касаційного цивільного суду Верховного Суду касаційної скарги АТ «Українська залізниця» на рішення судів першої та апеляційної інстанції по справі №201/10351/23, оскільки не погоджувався з постановленими судовими рішеннями в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Соборного районного суду м.Дніпра від 19 лютого 2025 (раніше - Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська) в задоволенні клопотання відмовлено.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду України 07 жовтня 2015 року у справі №6-1367цс15 зазначено, що "зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі №357/10397/19 (провадження №61-5752сво21) вказано, що: «метою зупинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення. З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі, суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи. Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи».

У справі, яка переглядається, суть спірних правовідносин полягає у вирішенні питання щодо звільнення з роботи позивача за його ініціативи на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, через не виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу за попереднім рішенням суду про поновлення на роботі, а також стягнення належних працівнику при звільненні сум.

Проте, вирішуючи питання про зупинення провадження у даній справі, суд першої інстанції, на порушення вимог пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, не звернув уваги на ту обставину, що дійсно від результату розгляду іншої справи, наслідки рішення по якій стали підставою виникнення спірних правовідносин, на час розгляду в суді першої інстанції цієї справи, знаходилась на перегляді в суді касаційної інстанції, та помилково відмовив у задоволенні клопотання. Це потягло ухвалення помилкового рішення про часткове задоволення позовних.

Оскільки Верховним Судом рішення судів попередніх інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовані, то у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання припиненими трудових відносин між сторонами саме на підставі ч.3 ст.38 Кодексу законів про працю України та стягнення заявлених сум при звільненні.

Суд, як зазначено вище, позбавлений можливості самостійно змінювати підстави звільнення.

За таких обставин суд першої інстанції дав помилкову оцінку доводам представника відповідача в ході розгляду заяви про зупинення провадження, до розгляду судом касаційної інстанції іншої справи, від розгляду якої залежало прийняття законного і обґрунтованого рішення в даній справі, в результаті чого дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позовних вимог, і цей рішення підлягає скасуванню.

Таким чином, доводи відповідача в апеляційній скарзі знайшли своє підтвердження і підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення не в повній мірі відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За положеннями ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення, про відмову у задоволенні позову.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про задоволення апеляційної скарги, а також те, що позивача звільнено від сплати судового збору, то відповідачу слід компенсувати суму судового збору сплаченого при зверненні до суду апеляційної інстанції в розмірі 2 906,28 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Соборного районного суду м.Дніпра від 13 червня 2025 року - задовольнити.

Рішення Соборного районного суду м.Дніпра від 13 червня 2025 року у цивільній справі № 201/10633/24 - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до регіональній філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про зобов`язання Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» видати копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені мені суми при звільненні із зазначенням окремого кожного виду виплати, стягнення з Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» заробіток з розрахунку належних йому сум заробітної плати, грошової компенсації за відпустки, вихідної допомоги та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, стягнення судових витрат - відмовити.

Компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, Акціонерному товариству «Українська залізниця» (ЕДРПОУ 40075815) судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної в сумі 2 906 (дві тисячі дев`ятсот шість) грн. 28 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 01.10.2025

Головуючий суддя О.В. Агєєв