Єдиний унікальний номер 341/481/25
Номер провадження 2/341/398/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року м. Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області у складі: головуючого судді Островської Н. І., секретаря судового засідання Гомерди Г. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Галицького районного суду Івано-Франківської області в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів),

встановив:

Представник ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 73150,0 грн, судових витрат та витрат на правничу допомогу.

Як підставу зазначено, що 22.10.2023 та 24.10.2023 ОСОБА_1 з особистого банківського рахунку надіслав на банківський рахунок ОСОБА_2 грошові кошти в загальному розмірі 73150,0 грн, з яких: 22.10.2023 перераховано кошти в сумі 38000,0 грн, та 24.10.2023 в сумі 35150,0 грн для придбання легкового автомобіля марки Volkswagen Passat B6, 2010 року випуску. Вказаний автомобіль був виставлений на продаж у Європі, його придбання гарантувала особа, яка називала себе « ОСОБА_4 », шляхом здійснення відповідних операцій з придбання транспортного засобу в іншій країні, доставки авто в Україну, його розмитнення і подальша передача у власність позивача.

Під час листування позивача з вказаною особою 22.10.2023, останнім було повідомлено, що для того, щоб розпочати придбання автомобіля, ОСОБА_1 повинен сплатити 1000 доларів США в якості авансу. За наданими реквізитами ним було сплачено 1000 доларів США, що за курсом НБУ на день оплати складало 38000,0 грн. Надалі, « ОСОБА_4 » надіслав йому додатковий розрахунок та повідомив про необхідність здійснення доплати в розмірі 925 доларів США до раніше сплачених ним суми авансу, яку він і сплатив.

Однак, вказаний автомобіль позивач не отримав, сплачені грошові кошти повернуті не були.

27.10.2023 позивач звернувся в АТ «Універсал Банк» через мобільний додаток «Monobank», в якому у нього відкритий банківський рахунок, з якого здійснювалось перерахування коштів на банківські картки, однак належного результату не було.

30.01.2024 позивач звернувся до органів поліції з повідомленням про кримінальне правопорушення за ознаками ч. 4 ст. 190 КК України, де цього ж дня відділом поліції № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області внесені відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. На цей час досудове розслідування в кримінальному провадженні триває. Водночас, позивачем з`ясовано, що власницею банківських рахунків (карток), на які ним надіслані кошти, є ОСОБА_2 , і яка за інформацією СД ВП № 1 ЛРУП № 1 ГУНП у Львівській області у кримінальному провадженні була допитана в якості свідка. Надалі, ОСОБА_2 зателефонувала до позивача та повідомила, що дійсно вона отримувала кошти 22.10.2023 та 24.10.2023, які були ним надіслані. ОСОБА_2 пояснила, що вона є таргетологом, займається рекламою телеграм-каналів, особа на ім`я « ОСОБА_4 » неодноразово та систематично замовляв у неї рекламу на декілька телеграм-каналів. Вважає, що кошти у вказаній сумі, які надійшли на її банківські рахунки є оплатою за надані нею рекламні послуги телеграм-каналу «Пригон авто із Європи», про це їй також повідомила особа на ім`я « ОСОБА_4 ». На усну вимогу під час телефонної розмови ОСОБА_1 до неї про повернення грошових коштів отримав відмову, так як остання вважає, що грошові кошти набуті нею правомірно. Однаквінне замовляв жодних рекламних послуг у ОСОБА_2 , ані через особу на ім`я « ОСОБА_4 », а також не укладав будь-яких договорів, правовідносин, вчинення правочинів між вказаними особами відсутні.

07.01.2025 позивач надіслав відповідачу письмову вимогу про повернення безпідставно набутих грошових коштів в сумі 73150,0 грн, які особа отримала 21.01.2025, що підтверджується відомостями АТ «Укрпошта».

Враховуючи викладене, просив позов задовольнити.

Ухвалою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.04.2025 відкрито провадження по справі.

В судове засідання позивач та його представник не з`явились. Позивач подав заяву з проханням слухати справу у його відсутність та відсутність представника. Позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові.

Відповідач до суду не з`явилась, відзив на позов не надала, у судові засідання неодноразово не з`являлась, хочапро день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Крім виклику судовими повістками повідомлена про розгляд справи через оголошення на сайті судової влади України від 15.07.25 та 14.08.2025. Жодного клопотання, у тому числі про відкладення розгляду справи не надіслала.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів не здійснюється.

Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. ст. 280-282 ЦПК України.

Дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до Витягу з ЄРДР, 30.01.2024 органом досудового розслідування підрозділу дізнання відділу поліції № 1 Запорізького районного управління поліції Головного управління національної поліції в Запорізькій області на підставі заяви ОСОБА_1 внесено відомості, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (а. с. 14).

Згідно із змістом вимоги про повернення безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 73150,0 грн від 07.01.2025 ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_2 про повернення йому безпідставно отриманих коштів (а. с. 27).

Копіями квитанцій № ТН85-98КМ-А27Н-Х925 від 22.10.2023, №7 АКТ -15СА-7КНЕ-Х100 від 22.10.2023, № ХВРН-Е242-62С6-2Р6Т від 24.10.2023, № ХКАС-4Х1Е-ТЕ57-2906 від 24.10.2023 підтверджується, що ОСОБА_1 переказував кошти в сумі 29000, грн, 9000,0 грн,15150,0 грн та 20000,0 грн, одержувач МС, платіжний інструмент 222341 (а. с. 78).

З копії скарги щодо неналежного виконання обов`язків співробітниками відділу поліції № 1 Львівського районного управління вбачається, що ОСОБА_1 просив провести перевірку виконання посадовими особами відділу поліції № 1 обов`язків встановлених законом в частині фактів, зазначених у скарзі та зобов`язати здійснення розгляду клопотання про ознайомлення із матеріалами кримінального провадження від 28.07.2025 (а. с. 124-125).

До матеріалів справи долучено копію протоколу допиту свідка ОСОБА_2 (а. с. 126-127).

Станом на день розгляду справи ОСОБА_1 не повернуті грошові кошти на загальну суму 73150,0 грн, як і не спростовано наданими документами наявність підстав отримання вказаних коштів відповідачем з, імовірно, виниклих договірних правовідносин між сторонами.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18).

Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6- 100цс15.

Згідно з частинами 1-3 статті 12 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, судом вбачаються правові підстави для задоволення поову щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в сумі 73150,0 грн

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позов підлягає задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 968,96 грн.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави).

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Витрати на правничу допомогу адвоката можуть включати в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас, 28.05.2025 представником позивача подано заяву про надання доказів щодо підтвердження розміру судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 259, 263-265, 268 ЦПК України,-

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів)- задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , безпідставно отримані кошти в розмірі 73150,0 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 968,96 грн.

Копію рішення направити сторонам по справі.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій ст. 358 цього Кодексу.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду.

СуддяНаталя ОСТРОВСЬКА