ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5641/25 Справа № 179/1313/24 Суддя у 1-й інстанції - Кравченко О. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Гречишніковій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2025 року у складі судді Кравченко О.Ю.

у справі за позовом Професійно - технічного училища № 88 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права користування та виселення із жилих приміщень, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2024 року Професійно - технічне училище № 88 ПТУ № 88 (надалі ПТУ № 88) звернулося до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що училище на праві власності володіє будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , до складу яких входить, серед іншого, гуртожиток, який є невід`ємною частиною цілісного майнового комплексу закладу професійної (професійно-технічної освіти), загальне керівництво яким здійснює керівник такого закладу.

Зазначає, що 01 грудня 2023 року розпорядженням начальника обласної військової адміністрації №К-289/0/5-23, ОСОБА_1 було звільнено з посади директора ПТУ №88 з 03 грудня 2023 року у зв`язку із закінченням строку дії контракту та Департаментом освіти і науки Дніпропетровської області не було погоджено подальше проживання ОСОБА_1 у гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 .

Листом №05-29-88/0/2-24 від 08 січня 2024 року Магдалинівська селищна рада повідомила ПТУ №88 про зняття з реєстрації місця проживання осіб, які припинили роботу в ПТУ №88.

12 лютого 2024 року та 15 лютого 2024 року відповідачам направлялися вимоги про звільнення жилого приміщення у гуртожитку, однак були проігноровані відповідачами, останні ухиляються від сплати заборгованості за спожиті комунальні послуги, а також вчиняють активні дії з перешкоджання адміністрації закладу в поселенні здобувачів професійної освіти.

Останній підписаний договір найму жилого приміщення в учнівському гуртожитку між ОСОБА_4 та ПТУ №88 закінчив свою дію 03 грудня 2022 року, за умовами якого, наймач зобов`язується звільнити жиле приміщення після закінчення обумовленого в договорі строку найму.

Зазначає, що відповідачі не є особами, які мають першочергове право на забезпечення жилою площею в гуртожитку, крім того, при проведенні перевірки діловодства ПТУ №88 була встановлена відсутність рішення керівника закладу професійної (професійно-технічної) освіти про розподіл місць у гуртожитку за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації закладу освіти про вселення відповідачів, відсутні відомості про видачу ордеру на жилу площу в гуртожитку та відсутнє погодження Департаменту освіти та науки на тимчасове проживання строком більше одного місяця у гуртожитку сторонніх осіб відсутнє.

Згідно інформації з особової картки працівника, відповідач ОСОБА_1 забезпечений можливістю проживання за іншою адресою АДРЕСА_2 . Інші відповідачі були зазначені як члені його сім`ї.

Оскільки відповідачі самовільно, без належної правової підстави, займають жилі приміщення учнівського гуртожитку та ігнорують законні вимоги ПТУ №88 про звільнення цих приміщень задля забезпечення місцем проживання учнів закладу освіти, позивач вимушений звернутися до суду за захистом свої прав та просити припинити право користування з подальшим виселенням із жилого приміщення відповідачів.

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2025 року позов ПТУ №88 задоволено частково. Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 із жилих приміщень учнівського гуртожитку ПТУ №88, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано наявністю підстав для часткового задоволення позову, оскільки з 03 грудня 2023 року ОСОБА_1 був звільнений з посади директора ПТУ №88 по закінченню строку трудового договору, на який його було укладено, враховуючи відсутність підстав для подальшого проживання останнього разом із членами його сім`ї у гуртожитку.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом ухвалено рішення без належного з`ясування істотних обставин справи, що мають значення для справи та невідповідності висновків, викладених у рішенні суду обставин справи. Вказують, що суд першої інстанції не звернув уваги на тривалість їх проживання в гуртожитку, що вказує на неможливість їх виселення з цього житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення, адже вони не мають іншого житла, а тому суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про їх виселення. Окрім того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 звільнено за строком закінчення строкового контракту, при цьому він працював більше ніж 20 років на посаді директора ПТУ №88, був зареєстрований разом зі своєю сім`єю у гуртожитку до незаконного зняття їх з реєстрації Магдалинівською селищною радою. Під час розгляду справи, судом першої інстанції ухвалено рішення у справі без врахування Висновку Верховного Суду у подібних справа, а тому наявні правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що ПТУ № 88 на праві власності належать будівлі та споруди за адресою: АДРЕСА_1 , до складу яких входить: А - ПТУ 88, а прибудова, а1 прибудова, Б гараж, В трансформаторна підстанція, Г склад, Д котельня, Е туалет, Ж шийка погріба, ПГ погріб, З гуртожиток, И ферма, К житловий будинок, № 1 забор, № 2 ворота, №3 хвіртка,, №4 забор, №5 ворота, №6 замощення.

Приміщення гуртожитку ПТУ №88 за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом державної власності та закріплені за позивачем на праві оперативного управління.

ОСОБА_1 працював у ПТУ №88 починаючи з 2002 року.

Розпорядженням начальника обласної військової адміністрації від 01 грудня 2023 року № К-289/0/5-23, ОСОБА_1 був звільнений з посади директора ПТУ №88 03 грудня 2023 року у зв`язку із закінченням строку дії контракту.

01 вересня 2002 року ОСОБА_2 була зареєстрована у гуртожитку ПТУ №88 за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується копією її паспорта.

28 листопада 2019 року ОСОБА_3 була зареєстрована у гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання.

Як вбачається з копії паспорту ОСОБА_1 , останній зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2

Листом №05-29-88/0/2-24 від 08 січня 2024 року Магдалинівська селищна рада повідомила ПТУ №88 про внесення змін до реєстру територіальної громади та зняття з реєстрації місця проживання громадян, зазначених у повідомленні ПТУ №88.

Відповідно до довідки Магдалинівської селищної ради від 26 липня 2024 року №05-29-2234/0/2-24, інформація про реєстрацію місця проживання громадян ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на території Магдалинівської селищної ради в реєстрі територіальної громади відсутня. ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 фактично мешкають у гуртожитку ПТУ №88 за адресою АДРЕСА_1 .

Ордер на заняття житлових приміщень у гуртожитку не видавався.

Листом №6963/0/21-19 від 22 листопада 2019 року Департамент освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації надав дозвіл на продовження тимчасового проживання у гуртожитку ПТУ №88 працівників, зокрема ОСОБА_1 та 2 членів сім`ї, за умови 100% забезпечення місцями учнів, які потребують поселення у гуртожиток.

03 грудня 2021 року між ПТУ №88 (наймодавець) в особі голови ППО ПТУ №88 ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (наймач) укладений договір найму жилого приміщення в учнівському гуртожитку закладу професійної (професійно-технічної) освіти, відповідно до умов якого наймодавець надає наймачеві та членам його сім`ї, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у користування строком на 12 місяців жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з 2 кімнат жилою площею 45,34 кв.м.

Відповідно до листа голови профспілкового комітету Професійно-технічного училища №88 від 13 вересня 2024 року №772, на засіданнях профспілкового комітету у 2023-2024 роках не розглядалося питання погодження та підписання договору найму жилого приміщення в учнівському гуртожитку закладу професійної (професійно-технічної) освіти між ОСОБА_1 і членами його родини та ПТУ №88, звернення з даного питання від ОСОБА_1 не надходило і жодного договору погоджено та підписано не було.

Відповідно до листа Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації №6943/0/211-24 від 25 вересня 2024 року, у період з 2022 по 2024 роки керівництво ПТУ №88 не зверталося до Департаменту щодо погодження для продовження тимчасового проживання ОСОБА_1 та членів його родини гуртожитку закладу освіти. Відповідно, таке погодження департаментом не надавалося.

Відповідно до інформації щодо розміщення здобувачів освіти ПТУ №88, наданої листом від 08 жовтня 2024 року №848, в гуртожиток заселено 80 осіб. Проектна потужність гуртожитку на 105 осіб, разом із тим, фактично гуртожиток спроектований за двома напрямками входу: перший для проживання осіб чоловічої статі, а другий для жіночої, з огляду на той факт, що здобувачі освіти мають статус неповнолітніх. З огляду на відсутність достатньої кількості вільних жилих кімнат на стороні для поселення здобувачів освіти чоловічої статі, юнаки заселені з порушенням санітарно-гігієнічних вимог (до 5-6 осіб в одній кімнаті). В результаті самовільного заняття ОСОБА_1 та членами його родини жилих кімнат учнівського гуртожитку, створюються обставини порушення прав учнів гуртожитку щодо їх обмеження у використанні жилої площі менше ніж 6 кв.метрів на одну особу. Також з 07 жовтня 2024 року виникла нагальна потреба в додатковому поселенні ще 15 осіб, з яких 10 осіб чоловічої статі групи здобувачів освіти, які вийшли на навчання після завершення етапу виробничої практики.

Відповідно до договору найму жилого приміщення в учнівському гуртожитку закладу професійної (професійнотехнічної) освіти від 30 листопада 2023 року, між головою профспілки ПТУ № 88 Філіпчуком В.П. та ОСОБА_1 , відповідно до якого ОСОБА_1 та членам його сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_3 надано у тимчасове користування строком на 12 місяців жиле приміщення з 4 кімнат, площею 67,79 кв.м., даний договір підписаний лише наймачем ОСОБА_1 , але не підписаний наймодавцем.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із наявності достатніх підстав для виселення відповідачів із гуртожитку, оскільки позивач будучи власником гуртожитку, не надав своєї згоди на подальше проживання у цьому гуртожитку відповідачів, які продовжують проживати без належної правової підстави, що свідчить про вчинення ними перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпоряджання своїм майном.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, з огляду на таке.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).

Кожному гарантується недоторканність житла (стаття 30 Конституції України).

У частині 4 статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

У частині 3 статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи.

У статті 8 Конвенції закріплено право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

При вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»,§ 43).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження № 14-64цс20), зазначила, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися, зокрема, з урахуванням обставин щодо наявності чи відсутності іншого житла, а також із дослідженням питання дотримання балансу між захистом права власності позивача як власника житла та захистом права відповідача на користування житлом.

Втручання у право на повагу до житла відповідачів буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється не тільки згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі та воно є пропорційним у демократичному суспільстві.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц.

Позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

У справі «Дахус проти України» ЄСПЛ зазначив, що незважаючи на те, що виселення відповідачів є законним, однак суди не надали оцінки пропорційності такого виселення, а саме тривалості зв`язків відповідачів з житлом, відсутності іншого житла, неможливості оренди іншого житла тощо.

Відтак, вирішуючи спори щодо виселення та дійшовши до висновку про наявність законних підстав для виселення, суди повинні мотивувати пропорційність такого заходу, надавши оцінку усім обставинам що можуть перешкоджати виселенню відповідачів зі спірного приміщення.

У постанові від 06 грудня 2023 року №686/15481/22 Верховний Суд звернув увагу на те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна потреба для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення.

Від так будь-який спір про припинення права користування житлом та виселення має вирішуватися з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, який вимагає дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. При цьому необхідно враховувати, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Встановивши, що ОСОБА_1 працював у ПТУ № 88 тривалий час, починаючи з 2002 року, тобто більше двадцяти років, а відповідачі з 01 вересня 2022 року були зареєстровані та проживали у гуртожитку, надання дозволу на проживання у якому неодноразово було продовжено між сторонами у справі, та на теперішній час фактично продовжують проживати в гуртожитку оскільки не мають іншого житла, ставляться до жилого приміщення, як до свого постійного місця проживання, тобто не втратили бажання користуватися ним у подальшому, на що суд першої інстанції уваги не звернув, оскільки вказане свідчить про існування достатніх та тривалих зв`язків відповідачів з конкретним місцем проживання, що у розумінні статті 8 Конвенції охоплюється поняттям житло. Доказів того, що відповідачам належить на праві власності чи іншому речовому праві придатне для проживання житло, в яке вони могли б вселитися, у зв`язку з чим виселення із гуртожитку, не становитиме для них надмірного тягаря і втручання у право на житло, суду не надано та матеріали справи не містять.

У будь-якому випадку неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (які будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №353/1096/16-ц, постанова Верховного Суду 26 квітня 2022 року у справі №501/1664/19 ).

При вирішенні справи за наявності передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Враховуючи встановлені судом обставини та викладені норми права, колегія суддів не вбачає «нагальної суспільної необхідності» для втручання у право відповідачів на житло, шляхом їх виселення з гуртожитку без надання іншого житла.

Колегія суддів зауважує, що виселення відповідачів в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останніх на житло. Враховуючи встановлені судом обставини, відповідачі набули право користування спірним житлом згідно із законом, право користування відповідачами вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції та статті 1 Першого Протоколу Конвенції, при цьому виселення відповідачів із гуртожитку буде невиправданим втручанням у їх право на повагу до житла.

Відповідно до висновків про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про виселення відповідачів із гуртожитку без надання іншого житлового приміщення.

З огляду на викладене, судом першої інстанції неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, неправильно досліджено та оцінено докази, в результаті чого колегія суддів дійшла висновку, що доводи позивача про обґрунтованість позову та правильність застосування норм права, які ґрунтуються на судовій практиці та застосування її судом першої інстанції спростовується вищезазначеним, а тому відсутні підстави для часткового задоволення позову та виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до положень статті 376 ЦПК України, є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду, слід стягнути з ПТУ № 88 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 3016,00 грн. кожному.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2025 року - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнути з Професійно - технічного училища № 88 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 9084,00 грн., а саме по 3016,00 грн. кожному.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 24 вересня 2025 року

Повний текст судового рішення складено 06 жовтня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна