Житомирський апеляційний суд
Категорія 62 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Павицької Т.М.

з участю секретаря

судового засідання Драч Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №296/13004/23 за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Житомира в особі Житомирської міської ради про встановлення факту належності майна та визнання права власності в порядку спадкування

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Янчук Максим Олександрович

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 08 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Петровської М.В.

в с т а н о в и в :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Янчук М.О., звернулась до суду з позовом, у якому просила встановити факт володіння на праві власності ОСОБА_2 квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати в порядку спадкування за ОСОБА_1 право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , яка була її матір`ю. Позивачка фактично прийняла спадщину після смерті своєї матері, оскільки була зареєстрована зі спадкодавцем на момент її смерті за однією адресою. Однак до складу спадкового майна не увійшла квартира АДРЕСА_2 , оскільки спадкодавець не зареєструвала право власності на вказане майно. Рішенням виконавчого комітету міської/районної ради від 26.04.1976 № 155 ОСОБА_2 була надана 4-х кімнатна квартира АДРЕСА_3 у зв`язку зі знесенням будинку під нове будівництво. Квартира виділена спадкодавцю в особисту власність замість знесеного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 . Матір позивачки дійсно за життя була власником зазначеної квартири, однак належним чином не оформила своє право власності на неї.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 08 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Янчук М.О., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її матір, ОСОБА_2 . Позивачка фактично прийняла спадщину після смерті своєї матері, оскільки була зареєстрована зі спадкодавцем на момент її смерті за однією адресою. Однак до складу спадкового майна не увійшла квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки спадкодавець не зареєструвала право на дане майно. Так, рішенням виконавчого комітету міської/районної ради від 26.04.1976 року № 155, спадкодавцю надана 4-х кімнатна квартира АДРЕСА_3 у зв`язку зі знесенням будинку під нове будівництво. Квартира була виділена спадкодавцю в особисту власність замість знесеного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 . Матір позивачки дійсно за життя була власником зазначеної квартири, однак належним чином не оформила своє право власності на неї. Всі вищевикладені обставини підтверджені наявними в справі доказами.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 405647127 від 27.11.2024, відсутні записи про право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно відповіді Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради № 10-10/1531/2025 від 17.03.2025, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано місце проживання наступних осіб: ОСОБА_3 з 12.09.2012, ОСОБА_4 з 02.07.2005, ОСОБА_1 з 01.07.2005, ОСОБА_5 з 27.05.2000, ОСОБА_6 з 28.06.1996 (а.с.144).

ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_3 , батьками якої записані ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (копія свідоцтва про народження НОМЕР_1 ) (а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_7 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 (копії свідоцтв про смерть НОМЕР_2 та НОМЕР_3 ) (а.с.8, зворот).

19.03.1980 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою АДРЕСА_1 , призначено опікуна ОСОБА_8 , що підтверджується копією посвідчення (а.с.9, зворот).

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася ОСОБА_9 , батьками якої записані ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (а.с.8).

У відповідності до довідки адресно-довідкового бюро від 02.06.2005, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 29.05.2001 знята з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_5 , та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 (а.с.10).

За змістом талону статистичного обліку до листка вибуття від 18.03.1999, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була прописана за адресою АДРЕСА_1 (а.с.10, зворот - 11).

Рішенням виконавчого комітету Корольовської районної ради депутатів трудящих м. Житомира від 26.04.1976 № 155 «Про виділення квартир громадянам району» з додатком № 1 до нього, гр. ОСОБА_2 у складі сім`ї - 5 чоловік, у зв`язку із знесенням будинку по АДРЕСА_4 під нове будівництво, була надана вільна 4-кімнатна квартира АДРЕСА_3 (а.с.12).

Згідно листа виконавчого комітету Житомирської міської ради № 25/Я-6184/1817 від 28.07.2023, інформація щодо знесення в період 1973-1975 рр. приватного будинку АДРЕСА_4 , відсутня (а.с.11, зворот).

Листом від 26.04.2024 № 124 Комунальне підприємство «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради повідомило про відсутність інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_4 , оскільки така в архіві підприємства не обліковується (а.с.69).

Копія інвентаризаційної справи № 12502 на домоволодіння АДРЕСА_4 містить журнал внутрішніх обмірів та підрахунків площ літер «А» та план, в тому числі по квартирі АДРЕСА_7 (а.с.70-73).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із чим суд не може вирішувати питання про права цієї особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності, та такий спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом яких вона звернулася до суду.

Крім того, позивачем не доведено, що вона набула права власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , не подано клопотання про залучення до участі у справі як відповідачів зареєстрованих у спірній квартирі осіб,

Такий висновок суду першої інстанції є вірним, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенції). Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця (частина друга статті 1220 ЦК України).

Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.

Предметом позову у цій справі по суті є встановлення факту належності спадкодавцю майна на праві особистої приватної власності, а також віднесення цього майна до складу його спадщини.

Частиною четвертою статті 25 ЦК України передбачено, що в момент смерті фізичної особи її цивільна правоздатність припиняється.

Тобто, суд не може вирішували питання про права особи, яка не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності.

Разом з тим, вирішуючи спір, який виник між сторонами цієї справи, суди першої та апеляційної інстанцій на вказане уваги не звернули і усупереч вимогам статті 25 ЦК України вирішили питання про права особи, цивільна процесуальна правоздатність і дієздатність якої припинена у зв`язку з її смертю, що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Крім того, Верховний Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом встановлення факту належності майна померлому на праві особистої приватної власності не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, адже дійсною метою цього позову є захист права позивача на отримання спадщини.

Разом з тим позивач не позбавлена можливості захистити свої права в інший передбачений законом спосіб, зокрема шляхом визнання права власності на майно в порядку спадкування, тощо.

Такий висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.07.2020 у справі № 201/10050/17.

Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19).

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що оскільки ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може вирішувати питання про права цієї особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності, такий спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом яких вона звернулася до суду.

Разом з тим, згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР 1963 рок спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

За змістом статі 525 ЦК УРСР 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Згідно з частиною першою статті 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 ЦК України 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Отже, прийняття спадщини може бути підтверджено діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать про те, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.

Відповідно до пункту 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР (чинної на час відкриття спадщини) доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Відповідно до п. 128 вказаної Інструкції, якщо до складу спадкового майна входить жилий будинок (частина будинку) або квартира в будинку житлово-будівельного колективу індивідуальних забудовників, державний нотаріус вимагає правовстановлюючий документ про належність будинку (частини будинку), квартири спадкодавцю, довідку-характеристику бюро технічної інвентаризації, а в місцевостях, де інвентаризація не провадилась,- довідку виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих.

Таким чином, враховуючи, що позивачем не надано належних і достатніх доказів, які підтверджують факт зміни прізвища позивачкою, а отже факт родинних відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як і не надано достатніх доказів того, що ОСОБА_3 за життя набула права власності на спірну квартиру, а ОСОБА_1 фактично вступила в управління або володіння спадковим майном або подала державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, клопотання щодо залучення зареєстрованих у спірній квартирі осіб як відповідачів у справі до суду не подавалось, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що квартира була виділена спадкодавцю в особисту власність замість знесеного будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , а матір позивачки дійсно за життя була власником зазначеної квартири, однак належним чином не оформила своє право власності на неї, колегія суддів відхиляє, оскільки такі доводи не знайшли підтвердження в матеріалах справи та спростовуються наявними в ній доказами.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність прийнятого рішення.

За наведених обставин, апеляційний суд приходить до переконання про те, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції з дотриманням норм матеріального та процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Янчук Максим Олександрович, залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 08 квітня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 жовтня 2025 року.

Головуючий Судді