ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8446/25 Справа № 175/7163/25 Суддя у 1-й інстанції - Білоусова О. М. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №175/7163/25 за позовом керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації обласної військової адміністрації до ОСОБА_1 , третя особа: Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Дніпропетровській області про скасування державної реєстрації права власності та скасування реєстрації в Державному земельному кадастрі на земельну ділянку, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гауке Ольги Іванівни на ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2025 року про забезпечення позову, ухвалене у складі судді Білоусової О.М., -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа №175/7163/25 за позовом керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації обласної військової адміністрації до ОСОБА_1 , третя особа: Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Дніпропетровській області про скасування державної реєстрації права власності та скасування реєстрації в Державному земельному кадастрі на земельну ділянку.

Позивач Правобережна окружна прокуратура міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації обласної військової адміністрації, одночасно з позовною заявою звернувся до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області із заявою про забезпечення позову, згідно якої просить заборонити вчиняти певні дії, а саме відчужувати будь-яким способом та вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна, а саме земельної ділянки кадастровий номер :01:739:0006 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214), площею 0,185 га, зареєстровану державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Маркаровою В.Ю. згідно рішення від 20 липня 2022 року №64238466 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності за ОСОБА_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2025 року заяву Керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації обласної військової адміністрації про забезпечення позову (провадження №2-з/175/57/25) - задоволено.

Накладено арешт, шляхом встановлення заборони на відчуження та на вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо нерухомого майна, зокрема, земельної ділянки кадастровий номер :01:739:0006 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214), площею 0,185 га, зареєстровану державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Маркаровою В.Ю. згідно рішення від 20 липня 2022 року №64238466 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності за ОСОБА_1 .

Не погодившись з ухвалою від 04 червня 2025 року про забезпечення позову, відповідач ОСОБА_1 , в особі свого представника - адвоката Гауке О.І., через підсистему «Електронний суд», подав апеляційну скаргу.

Вважає ухвалу суду такою, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

В обґрунтування скарги зазначає, що відповідач ОСОБА_1 , є власником земельної ділянки з кадастровим номером :01:739:0006, площею 0.185 га, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав (реєстраційний номер об`єкта: 214), право власності на яку набуте ним добросовісно на підставі договору купівлі-продажу №1481 від 20 липня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом.

Вказує, що на момент набуття земельної ділянки право власності належало продавцю, ОСОБА_2 , яке було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно рішення від 15 квітня 2021 року №57665322, державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.Г., на підставі договору купівлі продажу від 15 квітня 2021 року №3514 укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Зауважує, що відповідно відомостей про обтяження, спір, арешт або включення ділянки до територій обмеженого користування не існувало.

Зазначає, що керівником правобережної окружної прокуратури міста Дніпра, який діє в інтересах держави не виконані вимоги щодо частини 5 статті 390 ЦК України, дія якої вступила в силу від 09 квітня 2025 року на підставі Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» ( Закон - №4292-IX) від 12 березня 2025 року. Не подано оцінку вартості майна (експертно грошову оцінку земельної ділянки) на дату подання позовної заяви, як того вимагає закон.

Зауважує, що судом не досліджено в повній мірі всіх вимог, які встановлені статтею 390 ЦК України та є обов`язковими, не застосовані імперативні норми закону, які в розгляді справ з даним предметом позову повинні гарантувати забезпечення належного захисту прав добросовісних набувачів.

Судом не застосовано рішення щодо усунення недоліків під час подання позовної заяви.

Окрім цього вказує, що судом не забезпечено одночасно із задоволенням позову прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві, що є обов`язковим.

Тобто, не виконана процесуальна норма закону, а саме: вимога п.6 ст.175 ЦПК України з боку прокурора, що у позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Судом також не виконана процесуальна норма, а саме: абз.3 ч.2 ст.185 ЦПК України, де зазначено що ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму.

Зазначає, що імперативна норма закону, яка має пряму дію не виконана та нереалізована чим порушує права та гарантії захисту відповідача, як добросовісного набувача.

У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду від 04 червня 2025 про забезпечення позову та ухвалу суду від 06 червня 2025 року скасувати, прийняти нову ухвалу про відмову у відкритті провадження.

Представник позивача Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації Грицай С.М. скористався своїм процесуальним правом та подав відзив на апеляційну скаргу.

В обґрунтування скарги зазначає, що прокурор не погоджується з доводами апеляційної скарги представника відповідача, вважає їх такими, що зводяться фактично до не правильного розуміння положень чинного законодавства та характеру спірних правовідносин, а отже, не підлягають задоволенню.

Зауважує, що земельна ділянка, що перебуває у постійному користуванні Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Дніпропетровській області на підставі державного акту на право користування землею від 05 травня 1976 року, незаконно вибула з державної власності у приватну власність.

Звертає увагу, що жодного рішення уповноваженими органами у відповідності до ст.149 Земельного кодексу України про вилучення з постійного користування Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Дніпропетровській області спірної земельної ділянки не приймалось.

Вважає, що спірну земельну ділянку неправомірно віднесено до земель сільськогосподарського призначення та передано у власність фізичним особам.

В той же час, зазначає, що наявність проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є належним та достатнім доказом для спростування правового режиму земельної ділянки як такої, що належить до земель транспорту.

Вказує, що визначальним при вирішенні питання щодо належності земельної ділянки до певної категорії земель є не лише документація із землеустрою, а й фактичне місце розташування ділянки, її цільове призначення відповідно до положень Земельного кодексу України та спеціального законодавства.

Зазначає, що спірна земельна ділянка розташована вздовж автомобільної дороги, а за таких обставин особа, яка мала намір набути право власності на цю ділянку, була зобов`язана проявити розумну обачність та з`ясувати наявність можливих обмежень у її використанні, у тому числі встановлених законодавством щодо земель транспорту. Так, розташування земельної ділянки в безпосередній близькості до автомобільної дороги має свідчити для набувача про можливу її належність до земель транспорту, що передбачає спеціальний правовий режим та обмеження у використанні.

Таким чином, посилання набувача на добросовісність не є обґрунтованим, якщо не доведено, що він вжив заходів щодо перевірки правового статусу об`єкта набуття, у тому числі на предмет віднесення земельної ділянки до земель транспорту.

Більше того, у даному випадку адвокат, оскаржуючи ухвалу про забезпечення позову, наводить аргументи щодо незгоди з позовною заявою прокурора. Водночас ухвала про забезпечення позову спрямована виключно на унеможливлення подальшого відчуження спірного об`єкта нерухомого майна, а лише остаточне рішення у справі може підтвердити або спростувати доводи прокурора.

Зазначає, що оскаржувану апелянтом ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2025 року у справі №175/7163/25 про задоволення заяви прокурора про забезпечення позову прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з врахуванням правових висновків Верховного Суду, при цьому застосовані заходи забезпечення позову є адекватними, співмірними із предметом позову, а також є ефективним способом захисту, направленим на попередження утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі його винесення на користь позивача.

Додатково повідомляє, що окружною прокуратурою у межах даного провадження не заявлено вимоги про витребування спірної земельної ділянки, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для внесення грошових коштів на депозитний рахунок суду відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ.

У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гаука О.І. на ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2025 року про забезпечення позову у цивільній справі №175/7163/25 за позовом керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації обласної військової адміністрації до ОСОБА_1 , третя особа: Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Дніпропетровській області про скасування державної реєстрації права власності та скасування реєстрації в ДЗК на земельну ділянку залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2025 року - залишити без змін.

Інші учасники своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що Керівник Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації обласної військової адміністрації звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Дніпропетровській області, про скасування державної реєстрації права власності та скасування реєстрації на земельну ділянку.

З урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, вбачається, що між сторонами виник спір, право на зазначене в заяві майно (земельну ділянку) є предметом даного спору, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 травня 2025 року №428306303, право власності на спірне майно зареєстроване за відповідачем ОСОБА_1 . Дане право оспорюється позивачем.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, дійшов висновку про обґрунтованість наведених у заяві доводів, оскільки є підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробить неможливим у подальшому виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, і виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обирати такий спосіб, який у найбільший мірі спрямований на забезпечення предмета спору.

Пунктом 4 ч.1 ст.150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується, зокрема забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з вимогами до ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності та скасування реєстрації в Державному земельному кадастрі на земельну ділянку, яка перебуває у постійному користуванні Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Дніпропетровській області на підставі державного акту на право користування землею від 05 травня 1976 року, і яка незаконно вибула з державної власності у приватну власність.

Вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову спрямовані на попередження недобросовісної поведінки відповідача під час розгляду судового спору, недопущення з його боку дій, які можуть ускладнити у майбутньому виконання ймовірного судового рішення.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження №12-90гс20) зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 (провадження №14-88цс20) виснувала, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Встановивши, що метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, та врахувавши, що вказаний спосіб забезпечення є адекватним захистом для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність забезпечення позову.

Судом першої інстанції вірно враховано, що судом розглядається спір між сторонами предметом якого, є скасування державної реєстрації права власності та скасування реєстрації в Державному земельному кадастрі на земельну ділянку спірну земельну ділянку, яку неправомірно віднесено до земель сільськогосподарського призначення та передано у власність фізичним особам і заходи такого забезпечення позову є співмірними заявленим позовним вимогам, а також є необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення у разі його задоволення.

Задоволення заяви про, забезпечення позову не являється фактичним вирішенням справи по суті і не порушує прав інших осіб.

Подібним за наведених вище висновкам дійшов суд касаційної інстанції в свої ухвалах від 12 вересня 2022 року у справі №127/25378/21, від 20 вересня 2023 року у справі №206/2163/23.

Враховуючи викладене, висновок суду є правильним, оскільки у разі відчуження спірного нерухомого майна, відновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулась до суду, буде неможливим, позивач буде вимушений здійснювати додаткові процесуальні дії для відновлення порушеного права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, та не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції при вирішенні питання про забезпечення позову і не тягнуть скасування судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування ухвали Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2025 року про забезпечення позову немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гауке Ольги Іванівни на ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2025 року про забезпечення позову та на ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2025 року про відкриття провадження - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04 червня 2025 року про забезпечення позову - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 01.10.2025

Головуючий суддя О.В. Агєєв