печерський районний суд міста києва
Справа № 372/180/24-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі судового засідання: Романенко Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу у порядку загального (позовного) провадження № 372/180/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання розписки від 12.03.2018 недійсною,-

В С Т А Н О В И В :

08.01.2024 ОСОБА_2 звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою, посилаючись на те, що 13.03.2018 року ОСОБА_1 взяла у борг 500 000 доларів США для придбання нерухомості з кінцевим терміном повернення до 31.12.2023 року.

Вказаний договір позики було укладено шляхом власноручного написання ОСОБА_1 розписки від 12.03.2018 року про отримання вказаної грошової суми та зобов`язання її повернути в строк до 31.12.2023 року.

Оскільки ОСОБА_1 на час складання розписки перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , останній також склав відповідну розписку про те, що він повідомлений про факт отримання його дружиною коштів від ОСОБА_2 в інтересах сім`ї та про те, що він погоджується з усіма умовами розписки та, як наслідок, не буде її оскаржувати.

Відповідачі не виконали взятого на себе зобов`язання щодо повернення отриманої суми позики.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за розпискою від 12.03.2018 року у розмірі 500 000 доларів США.

13.03.2024 ухвалою Обухівського районного суду Київської області матеріали справи направлено за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

23.04.2024 до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка передана судді Ільєвій Т.Г. 30.04.2024, для вирішення питання про відкриття провадження.

Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Ільєвої Т.Г. від 01.05.2024 року відкрито провадження у справі та постановлено розглядати дану справу за правилами загального позовного провадження.

25.07.2024 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та призначено до розгляду справи по суті.

27.08.2024 Печерським районним судом м. Києва було ухвалено заочне рішення, яким повністю задоволено позовні вимоги позивача, а саме: стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за розпискою від 12.03.2018 року у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) доларів США, а також в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у справі у вигляді судового збору в розмірі по 15140 грн. 00 коп.

30.10.2024 ухвалою суду заочне рішення Печерського районного суду м.Києва від 27.08.2024 у справі №732/180/24-ц скасовано і призначено справу за правилами загального позовного провадження та підготовче судове засідання у справі.

02.12.2025 представником відповідача за первісною позовною заявою було подано відзив на позовну заяву ОСОБА_2 .

02.12.2025 представником ОСОБА_1 було подано зустрічний позов до ОСОБА_2 про визнання розписки від 12.03.2018 недійсною.

04.02.2025 протокольною ухвалою суду дану зустрічну позовну заяву було прийнято до розгляду.

29.05.2025 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та призначено до розгляду справи по суті.

23.09.2025 ухвалою суду позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою було залишено без розгляду.

Представник позивача 23.09.2025 подав до суду заяву, у якій повністю підтримав вимоги зустрічної позовної заяви та просив про їх задоволення.

Відповідач та/або його предтавник в судове не з`явився про місце і час судового розгляду повідомлений належним чином, заяв, клопотань до суду не надійшло.

У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та у відсутність нез`явившихся осіб.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався, як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, з урахуванням обставин викладених у відзиві на позов, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення.

Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до копії розписки, наявної у матеріалах цивільної справи, 12.03.2018 року ОСОБА_1 отримала в борг від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 500 000 (п`ятсот тисяч) доларів США, з терміном повернення до 31.12.2023 року.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 1047 Цивільного кодексу України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

У відповідності до частини другої статті 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Так, Верховний Суд України у Постанові від 18.09.2013 року по справі N 6-63цс 13 роз`яснив, що: "письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику".

Отже, договір позики є двостороннім правочином, а, також, він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11.11.2015 року у справі N 6-1967цс15; "розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі N 464/3790/16-ц (провадження N 14-465цс18) вказано, що: "за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки".

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10.12.2018 року у справі N 319/1669/16, від 08.07.2019 року у справі N 524/4946/16, від 12.09.2019 року у справі N 604/1038/16.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до постанови Верховного суду у складі Касаційного цивільного суду у справі № 524/4946/16-ц від 08.07.2019, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. Підтвердження відповідачем отримання грошових коштів від позивача не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання.

Відповідно до постанов Великої Палати Верховного Суду № 723/304/16-ц від 23.10.2019 року; № 464/3790/16-ц від 16.01.2019 року, суди повинні детально досліджувати подані сторонами документи. Мається на увазі, що суди повинні дослідити договір позики чи розписку на наявність усіх ознак притаманних борговому документу.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові КЦС ВС від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові КЦС ВС від 22.08.2019 у справі №369/3340/16-ц, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч. 1 ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця.

Згідно з ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦПК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом наведених вище норм, позичальником є особа, яка фактично отримала від позикодавця гроші, та на підтвердження цього склала відповідну розписку.

Відповідно до висновку експерта № 1-29/10 від 29.10.2024, за результатами проведення почеркознавчої експертизи, підпис від імені ОСОБА_1 , зображення якого міститься справа від зображення рукописного запису «12 березня 2018 року» у технічній копії розписки від імені ОСОБА_1 від 12 березня 2018 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 , а рукописний текст, що починається зі слів «Росписка Я, громадянка Російської Федерації…» та закінчується записом « ОСОБА_1 », зображення якого міститься у технічній копії розписки від імені ОСОБА_1 від 12 березня 2018 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Відповідач, явку якого у судове засідання суд визнав обов`язковою, у судове засідання не з`явився, оригінал розписки для огляду не надав.

Представником позивача - адвокатом Полонським О. Ю. надано суду копію витягу з ЄРДР про відкриття кримінального провадження за фактом пограбування належного ОСОБА_1 будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та викрадення особистих документів відповідачів і правовставлюючих документів на будинок, копію заяви-повідомлення про злочин (шахрайські дії та підробку розписки від 12.03.2018) ОСОБА_1 , копію закордонного паспорту ОСОБА_1 , згідно з яким вона 12.03.2018 перебувала за кордонами України.

Як випливає з матеріалів справи, ОСОБА_1 розписки від 12.03.2018 не складала і не підписувала, грошей за нею не отримувала, сам текст розписки від її імені та підпис на розписці вчинено іншою, невідомою особою.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із тим, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц.

В даному випадку, суд вважає за необхідне застосувати аксіому цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», яка надає суду право визначити та застосувати ту правову норму, яка підлягає застосуванню до конкретних правовідносин, оскільки неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Так, звертаючись до суду з цим позовом, позивач стверджував, що вона не підписувала розписку від 12.03.2018 про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 позики у сумі 500000,00 доларів США, а тому на підставі належним чином оцінених доказів, повно та достеменно встановивши обставини справи, відповідно до яких позивач не підписував спірну розписку та, відповідно, не погоджувала її істотних умов, приходжу до висновків про неукладеність оспорюваної позивачем розписки.

Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про задоволення позовних шляхом визнання неукладеним договір (розписку) від 12.03.2018 про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 позики у сумі 500000,00 доларів США.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судового збору.

Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12,13,76, 81,133 ЦПК України , ст. ст. 203, 215, 234 ЦК України суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсною розписки - задовольнити.

Визнати неукладеним договір (розписку) від 12.03.2018 про отримання ОСОБА_1 від ОСОБА_2 позики у сумі 500000,00 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , паспорт: серія НОМЕР_1 виданий Червоногвардійським РВ Миколаївського МУ УМВС України в Донецькій області 28 березня 1996 року, ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України Запис: НОМЕР_3 Документ: НОМЕР_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 , адреса проживання/реєстрації: АДРЕСА_2 .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання до Київського апеляційного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено та підписано 23 вересня 2025 року.

Суддя Тетяна ІЛЬЄВА