Єдиний унікальний номер судової справи:487/3607/21
Провадження №22-ц/812/1622/25 Доповідач суду апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

02 жовтня 2025 року м. Миколаїв справа № 487/3607/21

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі: позивачки ОСОБА_1 , законного представника позивачки ОСОБА_2 , представника позивачки ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка є законним представником та діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 , на рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 08 липня 2025 року, ухвалене у складі головуючого судді Афоніної С.М., за позовом ОСОБА_2 , яка є законним представником та діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Миколаївської міської ради, про визнання договорів купівлі-продажу та іпотеки недійсними,

встановив:

У травні 2020 року ОСОБА_1 , законним представником якої є ОСОБА_2 , діючи через представника адвоката Трубу К.Б., звернулася до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовувала наступним.

19 квітня 1996 року її батьки ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.

В період шлюбу за спільні кошти у 2006 році вони придбали квартиру АДРЕСА_1 .

На початку 2014 року ОСОБА_2 , у зв`язку із систематичним насильством у сім`ї з боку чоловіка ОСОБА_4 , вимушена була переїхати разом з дітьми з квартири АДРЕСА_2 , проживати в квартиру АДРЕСА_1 .

24 червня 2014 року рішенням суду було розірвано шлюб між батьками.

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя, зокрема квартири АДРЕСА_1 .

22 серпня 2014 року ОСОБА_4 продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6 , відповідно до договору купівлі-продажу, хоча покупцю було відомо, що вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя та в ній проживають діти.

27 серпня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 .

Позивачка вважала, що вказаний договір купівлі-продажу є недійсним на підставі частини шостої статті 203, частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, статті 177 Сімейного кодексу України, оскільки був укладений з порушенням статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», а саме без отримання відповідного дозволу органу опіки та піклування на відчуження квартири, оскільки на той момент вона була малолітньою та разом з матір`ю і братом постійно проживали у вказаній квартирі. Крім того, зазначала, що ОСОБА_4 , як власник житла, не надавав згоди на реєстрацію її місця проживання у спірній квартирі, хоча вона до теперішнього часу проживає в ній та іншого житла у власності або користуванні ні вона, ні її матір немає.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просила визнати недійсними договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 22 серпня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Стадніченком С.А. та договір іпотеки, укладений 27 серпня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за яким вказану квартиру передано в іпотеку, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Стадніченком С.А.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2025 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за обставинами цієї справи, укладенням оспорюваного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , майнові права неповнолітньої ОСОБА_1 не порушувалися і отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на посвідчення оспорюваного правочину не вимагалося, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу дитина не була власником спірного жилого приміщення та не мала права користування ним, тому вчинення батьком оспорюваного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування не призвело до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення її законних інтересів щодо житлового приміщення.

Оскільки вимоги про визнання договору іпотеки від 27 серпня 2014 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , є похідними від вирішення судом вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22 серпня 2014 року, то підстав для задоволення цих вимог також немає.

04 серпня 2025 року ОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_2 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, в якій просила скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Позивачка, ОСОБА_8 , була присутня в судових засіданнях, але суд не надав їй можливість висловити свою думку. Суд першої інстанції не захистив позивачку від свавільного втручання її батька в здійсненні права на житло. Батько позивачки формально переоформив квартиру, яка належала обом батькам на праві власності, з порушенням права власності її матері і права на проживання її та її старшого брата. Крім того, ОСОБА_4 , як власник житла, не давав спеціально свою згоду на реєстрацію позивачки в квартирі, яка є обов`язковою в силу Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». ОСОБА_4 не згоден надати таку згоду і зараз, він умисно позбавив свою неповнолітню дитину єдиного житла. Судом не було надано належної оцінки численним повідомленням поліції та актам обстеження житлових умов проживання позивачки у спірній квартирі. Суд не надав оцінки процесуальній поведінці відповідача ОСОБА_4 , який жодних процесуальних дій протягом розгляду справи не вчинив. Крім того, суд зробив невірний висновок в частині того, що проживання ОСОБА_9 в спірній квартирі є похідним від права власності ОСОБА_4 , оскільки вказана квартира належала не тільки йому, а, як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, її законному представнику ОСОБА_2 .

Зазначала, що суд не захистив її права та виявився упередженим, що підтверджується заявою про відвід, яку розглядавав суд і не задовольнив, поведінкою ОСОБА_4 та його адвоката Коваля В.І.

Крім того, вказувала, що факти укладення фіктивних договорів та докази, які це підтверджують свідчать про обізнаність усіх відповідачів про те, що в квартирі проживала малолітня позивачка і вона має право на проживання в цій квартирі та для укладення договорів потрібна письмова нотаріальна згода іншого подружжя і дозвіл органу опіки та піклування.

Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи не подано.

У листі від 27 серпня 2025 року №507-02 завідувачка Служби у справі дітей Адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради Норенко О. просила скасувати рішення суд першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позивачки у повному обсязі, посилаючись на те, що батьки позивачки не зверталися до органу опіки та піклування за отриманням дозволу на продаж спільної квартири.

У судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 , її законний представник ОСОБА_2 та представник - адвокат Труба К.Б. підтримали апеляційну скаргу.

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Ютовець О.О. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Інші учасники справи у судове засідання апеляційного суду не з`явилися про причини неявки суд не повідомили, будучи належним чином повідомленими про день, час і місце розгляду справи.

В зв`язку з цим, суд розглядав справу у відсутність інших учасників справи, відповідно до положень статті 128, частини другої статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія судів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 19 квітня 1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі у них народились діти: ОСОБА_1 , 1996 року народження та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 червня 2014 року.

Під час перебування в шлюбі подружжям була придбана квартира АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 11 травня 2006 року, право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_10 .

ОСОБА_11 постійно проживала за адресою: АДРЕСА_3 , яка належала ОСОБА_4 , але на початку 2014 року, як зазначала законний представник позивача через домашнє насильство в сім`ї з боку ОСОБА_4 , ОСОБА_2 змінила місце проживання та разом із дітьми переїхали проживати в квартиру АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що вказана квартира є спільним сумісним майном подружжя придбаним у шлюбі, де проживають до теперішнього часу.

ОСОБА_4 звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 датованим 04 червня 2014 року вказував місцем її проживання АДРЕСА_4 .

Інформація органів внутрішніх справ за результатами звернень ОСОБА_2 від 28 квітня 2014 року, 05 травня 2014 року, 07 липня 2014 року, 25 червня 2014 року була надіслана законному представнику позивачки за адресою: АДРЕСА_4 .

Неповнолітня ОСОБА_1 не має зареєстрованого місця проживання у м.Миколаєві, у тому числі в квартирі АДРЕСА_1 , що не заперечувалось її законним представником ОСОБА_2 .

Згідно актів обстеження умов проживання від 18 травня 2015 року та від 08 жовтня 2020 року, складених Службою у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради після продажу квартири ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають за адресою: АДРЕСА_4 .

Аналізуючи вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що беззаперечних доказів проживання малолітньої ОСОБА_1 у спірній квартирі станом на 22 серпня 2014 року суду не надано.

22 серпня 2014 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу відчужив квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6 , яка була об`єктом спільної сумісної власності, який у свою чергу, передав цю квартиру в іпотеку ОСОБА_7 , з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2016 року було частково задоволено позов ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в порядку поділу спільного майна подружжя квартири АДРЕСА_1 , стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини квартири у розмірі 172649,50 грн. Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири та іпотеки було відмовлено. Рішення від 18 травня 2016 року та додаткове рішення від 03 жовтня 2016 року набрало законної сили 18 квітня 2018 року, відповідно до постанови Верховного Суду.

Рішення суду в частині стягнення грошової компенсації не виконано до теперішнього часу, ні в добровільному порядку, ні в примусовому, оскільки ОСОБА_2 з виконавчим листом до органів виконавчої служби не зверталась.

Постановою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_12 , Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про визнання оспорюваних в цій справі договорів недійсними.

Верховний Суд дійшов висновку, що після набрання законної сили рішенням суду, яким вирішено питання поділу майна подружжя та стягнуто з ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості частини квартири АДРЕСА_1 , право спільної сумісної власності на це майно є припиненим.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Статтями 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Відповідно до частин першої-третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна.

Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Системний аналіз статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» дає підстави для висновку про те, що попередній дозвіл органу опіки та піклування при відчуженні нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким, в разі використання його як житла, має дитина, надається лише в разі, коли власниками відчужуваного майна є батьки або особи, які їх замінюють, а також коли останні укладають угоди від імені неповнолітніх.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції установив, що ОСОБА_1 на момент укладення оспорюваного правочину не була власником спірного житлового приміщення та не мала права користування ним, тому вчинення батьком оспорюваного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування не призвело до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення її законних інтересів щодо житлового приміщення. Матеріали справи не містять беззаперечних доказів на підтвердження того, що на момент вчинення ОСОБА_4 оспорюваного правочину позивачка ОСОБА_1 проживала у спірній квартирі. У зв`язку із чим, суд першої інстанції констатував, що можливо зробити висновок про відсутність порушення житлових прав позивача, як користувача житлового приміщення.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Апеляційним судом за клопотанням представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Ютовця О.О. досліджені матеріали цивільної справи № 482/1351/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини (позивачки ОСОБА_1 ) та стягнення аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини.

З матеріалів цієї справи вбачається, зокрема, із змісту позовної заяви ОСОБА_2 , датованої 23 липня 2014 року, та зі змісту зустрічного позову ОСОБА_4 , висновку Органу опіки та піклування Новоодеської районної державної адміністрації Миколаївської області від 28 серпня 2024 року, що станом на 24 липня 2014 року, до часу та на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, позивачка ОСОБА_1 проживала в квартирі за адресою: АДРЕСА_5 , яка у тому числі належала її матері законному представнику у справі - ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

У судовому засіданні апеляційного суду законний представник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_2 підтвердила зазначені обставини, пояснив, що після розірвання шлюбних відносин із ОСОБА_4 , вона домовилася з батьком позивачки ОСОБА_4 , що позивачка проживатиме з ним за місцем їх постійного проживання за адресою: АДРЕСА_3 , до закінчення ремонту у спірній квартирі, в яку вона мала намір вселитися з дітьми. Проте, через поведінку ОСОБА_4 , який погрожував не віддати їй дитину, вона, у зв`язку з тим, що спірна квартира потребувала ремонту, була непридатна для проживання позивачки, вимушена була відвезти позивачку до своєї матері у АДРЕСА_5 , а після ремонту у спірній квартирі вона з дітьми вселилася в спірну квартиру.

Отже, зазначені обставини свідчать, що вселення у спірну квартиру позивачки відбулося після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу. Тому відсутні підстави вважати, що позивачка використовувала спірне майно як житло при його відчуженні.

За такого, з огляду на встановлені судом обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вчинення ОСОБА_4 оспорюваного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування не призвело до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення її законних інтересів щодо житлового приміщення.

Відсутність порушеного права чи безпосереднього інтересу позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року у справі N 916/2084/17 (провадження N 12-77гс19), від 07 липня 2020 року у справі N 910/10647/18 (провадження N 12-175гс19).

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що відчуження ОСОБА_4 спірної квартири не призвело до порушення охоронюваних законом прав та інтересів позивача, що свідчить про відсутність підстав, визначених частиною шостою статті 203, частиною першою статті 215 ЦК України для визнання оспорюваного договору недійсним.

Оскільки вимоги про визнання договору іпотеки від 27 серпня 2014 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , є похідними від вирішення судом вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22 серпня 2014 року, то підстав для задоволення цих вимог також немає, що вірно констатував суд першої інстанції.

З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

У постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_12 , Служба у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про визнання оспорюваних в цій справі договорів недійсними, Верховний Суд дійшов висновку, що після набрання законної сили рішення суду, яким вирішено питання поділу майна подружжя та стягнуто з ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості частини квартири АДРЕСА_1 , право спільної сумісної власності на це майно є припиненим. Тому доводи в апеляційній скарзі, які зводяться до порушення прав законного представника позивачки у даній справі ОСОБА_2 , є необґрунтованими.

У судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 надала пояснення по суті спору, тому посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не надав їй можливість висловити свою думку, у разі, якщо таке порушення і мало місце, апеляційним судом усунуто. Пояснення позивачки про користування нею спірною квартирою на час її відчуження батьком відповідачем ОСОБА_4 спростовуються дослідженими судом доказами, а тому не заслуговують на увагу.

Позовна заява відповідача ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу датована 04 червня 2014 року, інформація органів внутрішніх справ за результатами звернень ОСОБА_2 , зокрема від 28 квітня 2014 року, 05 травня 2014 року, 07 липня 2014 року, 25 червня 2014 року, що були надіслані законному представнику позивачки за адресою листування: АДРЕСА_4 та зміст актів обстеження умов проживання від 18 травня 2015 року та від 08 жовтня 2020 року, складених після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 22 серпня 2014 року, не містять даних про проживання малолітньої ОСОБА_1 у спірній квартирі станом на 22 серпня 2014 року. Тому посилання позивача на недостатність врахування судом усіх обставин справи, що призвело до хибних висновків про відсутність доказів проживання позивачки в спірній квартирі станом на 22 серпня 2014 року, не є слушними. Судом була надана правова оцінки усім наданим учасниками справи доказам.

Також суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання законного представника ОСОБА_2 на те, що ОСОБА_4 не надавав згоди на реєстрацію місця проживання малолітньої ОСОБА_1 , оскільки, як вірно вказав суд, вони не підтверджені будь-якими належними та допустимими доказами.

Наявна пасивність відповідачів щодо прийняття ними участі у розгляді даної справи не є безумовною підставою для скасування рішення суду та задоволення позову.

Доводи законного представника позивачка та її представника про те, що договір купівлі-продажу від 22 серпня 2014 року та договір іпотеки від 27 серпня 2014 року є фіктивними договорами, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до приписів частини шостої статті 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що відмовивши в задоволенні заяви про відвід судді, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

Статтею 36 ЦПК України передбачено, що суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді. Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу. До складу суду не можуть входити особи, які є членами сім`ї, родичами між собою чи родичами подружжя. Незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Відповідно до частини третьої статті 39 ЦПК України відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Самовідвід може бути заявлений не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Після спливу вказаного строку заявляти відвід (самовідвід) дозволяється лише у виняткових випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) заявнику не могло бути відомо до спливу вказаного строку, але не пізніше двох днів із дня, коли заявник дізнався про таку підставу.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 376 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з ухваленням нового судового рішення, якщо: справу розглянуто неповноважним складом суду; в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою.

Як на підставу скасування судового рішення законний представник ОСОБА_1 посилалась на те, що справу розглянуто суддею Афоніною С.М., якій було заявлено відвід, оскільки на її думку у неї є сумніви в неупередженості вказаного судді.

В заявах про відвід ОСОБА_2 посилалася на те, що суддя не забезпечила достатніх гарантій для того, щоб виключили будь-який обґрунтований сумнів у її безсторонності та висловила свою думку щодо вирішення цього позову наперед, підвищувала на неї голос і звинуватила, що вона не подала інші судові рішення, які на думку заявника, не мають значення для вирішення цієї справи, не повідомляла учасників справи про її розгляд. Крім того, представник відповідача Коваль В.І. є суддею Заводського районного суду м. Миколаєва у відставці та його поведінка в інших справах за участю сторін, на думку заявника, яскраво свідчить про його впевненість у задоволенні всіх його вимог суддями цього суду. Окрім того, попередня ухвала суду, якою вирішено питання відводу головуючого судді не є мотивованою, судом було направлено неточне повідомлення стороні позивача про судовий розгляд справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб`єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об`єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (Білуха проти України, №33949/02, 49 - 52, від 09 листопада 2006 року).

Як убачається зі змісту заяв, підставами для відводу судді Афоніної С.М. фактично стала незгода сторони позивача у справі з процесуальним рішенням вказаного судді, зокрема, роз`ясненнями головуючого у справі учаснику справи права на подання доказів, що не є підставою для відводу судді відповідно до положень ч.4 ст.36 ЦПК України. Дані про те, що поведінка головуючого судді виявляла її упередженість або небезсторонність у даній справі, матеріали справи не містять. Отже, аналізуючи вищенаведені приписи цивільного процесуального законодавства та доводи заяви про відвід судді, за не встановленням іншого, апеляційний суд приходить до висновку, що вказані у заявах підстави для відводу не підтверджують наявність обставин, які б дійсно викликали сумнів у неупередженості або об`єктивності судді Афоніної С.М., а тому підстави для визнання відводу судді Афоніної С.М. обґрунтованими відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду.

В межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційним судом не встановлено підстав для висновку, що суд першої інстанції ухвалив оскаржене судове рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права.

У відповідності статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка є законним представником та діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 03 жовтня 2025 року.