ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/937/25 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірського Б.О.

суддів - Хоми М.В., Храпак Н.М

за участю секретаря - Дідух М.Є.,

представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/27990/24 за апеляційною скаргою Тернопільської обласної прокуратури на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 травня 2025 року (ухвалене суддею Герчаківською О.Я., повне рішення складено 16 травня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської обласної прокуратури, третя особа: Державна Казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що 30 грудня 2021 року слідчим СВ Тернопільського РУП ГУ Національної поліції у Тернопільські області капітаном ОСОБА_2 у кримінальному провадженні за №0001767, відомості про яке внесені до ЄРДР 22 грудня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, безпідставно повідомлено йому про підозру у вчиненні зазначеного злочину.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2023 року його визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 5 тисяч неоподаткованих мінімумів громадян, що становить 85 000 тисяч гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2023 року про його обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 286 КК України в межах кримінального провадження № 0001438 від 21 жовтня 2021 року скасовано, а кримінальне провадження закрито, з підстав передбачених п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Враховуючи характер та обсяг моральних страждань, які він отримав в результаті безпідставного притягнення до кримінальної відповідальності, час перебування під слідством та судом, що тривав з 30 грудня 2021 року до 01 жовтня 2024 року і сумарно становить 33 місяці й один день, просив стягнути в його користь завдану моральну шкоду, яку він оцінив у розмірі 264 000 грн..

На підставі наведеного, просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь моральну шкоду в розмірі 264 000 грн..

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 травня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 264 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди та 6 000 грн. витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Тернопільська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог позивача в повному обсязі.

Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що посилання суду на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц у якій зазначено, що у справах про відшкодування шкоди державою, держава бере участь як відповідач через той орган, діями якого завдано шкоду є невірним на їх переконання, оскільки нормами матеріального та процесуального права чітко визначено, що саме держава є єдиноможливим відповідачем у даній категорії справ і тому Тернопільська обласна прокуратура не може бути відповідачем у даній справі.

Акцентує увагу, що неправильне визначення позивачем суб`єктів, які мають бути відповідачами є підставою для відмови у задоволені позову. Дана правова позиція викладена у пункті 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, а також постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 752/19715/14-ц та від 31 травня 2023 року у справі № 707/2462/17.

Наголошує на тому, що судом першої інстанції не враховано висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, який викладено у постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 580/1617/19 і згідно якого сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.

Стверджує, що подані до суду першої інстанції представником позивача копії повідомлення про підозру від 30 грудня 2021 року, обвинувальний акт у кримінальному провадженні, вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2023 року у справі № 607/24260/21 та ухвала Тернопільського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року не може слугувати доказами понесених моральних страждань позивачем, оскільки не містить посилання на конкретні факти та обставини.

Вказує, що суд першої інстанції здійснив розрахунок розміру моральної шкоди, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом в сумі 8 000 грн., що на переконання відповідача є невірно, оскільки у абзаці 9 статті 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2025 рік визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду, на рівні 1 600 грн..

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Черніцького І.Р. надійшов відзив на апеляційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначає, що доводи в апеляційній скарзі не заслуговують на увагу, оскільки суд вірно прийшов до переконання щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 ..

В судовому засіданні представник Тернопільської обласної прокуратури - Марцун А.А. апеляційну скаргу в її межах підтримала, посилаючись на доводи викладені в ній.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Черніцький І.Р. заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів, вимог апеляційної скарги та поданого відзиву колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 30 грудня 2021 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 грудня 2021 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

30 грудня 2021 року прокурором Тернопільської окружної прокуратури Романів Д.Я. затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001767 від 22 грудня 2021 року відносно ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2023 року ОСОБА_1 визнано винним за ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 5 тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 85 000,00 гривень із позбавленням права керувати транспортними засобами терміном на 2 роки.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року вирок Тернопільського міськрайонного суду від 18 травня 2023 року відносно ОСОБА_1 скасовано, а кримінальне провадження № 0001767 від 22 грудня 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України закрито на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 КПК України.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд виходив з того, що відповідно до вищезазначених норм Закону, позивач має право на відшкодування спричиненої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності моральної шкоди, оскільки наявний випадок. коли не встановлено достатньо доказів для доведення винуватості особи у суді та неможливістю їх отримати.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

За відсутності умов для застосування частини першої статті 1176 ЦК, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто на основі загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК).

За змістом частини першої статті 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закону) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Частиною другою статті 1 Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 цього Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону).

Частиною другою статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Цей розмір моральної шкоди у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичний біль, душевні і психічні страждання тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, часу та зусиль, потрібних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Відтак суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач перебував під слідством та судом з 30 грудня 2021 року (дата повідомлення про підозру) до 01 жовтня 2024 року - дати постановлення ухвали Тернопільського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року, якою вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 286 КК України в межах кримінального провадження № 0001438 від 21 жовтня 2021 року скасовано, а кримінальне провадження за його обвинуваченням закрито, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто 33 місяці і один день.

Станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення суду, розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі становив 8 000 грн.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що розмір моральної шкоди, який підлягає до відшкодування, складає 264 000 грн. (33 місяці х 8 000 грн.).

Визначаючи такий розмір відшкодування моральної шкоди, судом першої інстанції вірно враховано положення ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», обставини справи, обсяг душевних страждань, а також принципи розумності, виваженості та справедливості.

Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, закриття кримінального провадження внаслідок відмови прокурора від обвинувачення, позивач має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР. Додаткового визнання неправомірності дій органу прокуратури чи органів досудового розслідування для відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, не потребується.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 29.11.2023 року у справі № 501/1275/20.

З урахуванням вищенаведеного, доводи апеляційної скарги про відсутність доказів завдання моральної шкоди позивачу, колегія суддів відхиляє.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із частини дев`ятої статті 7 Закону України Про державний бюджет України на 2025 рік, якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1600 грн., не заслуговують на увагу, оскільки межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, вставновленої законодавством на момент відшкодування, що узгоджується із нормаими статті 13 Закону України Про порядко відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснююьть оперативно-розшукову діяльеність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Законом України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду не передбачено можливість запровадження Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду.

Конституційний Суд України у своїх Рішеннях: від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 неодноразово наголошував на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Отже, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах, а зміни у вказаний Закон не вносилися.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає, що, відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, не є в розумінні статей 56, 62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статей 1167, 1176 ЦК України «виплатою», а відтак, підстави для застосування положень частини десятої статті 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600 грн, відсутні.

Стосовно твердження Тернопільської обласної прокуратури у апеляційній скарзі про те, що неправильне визначення позивачем суб`єктів, які мають відповідати за позовом, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, то колегія суддів відхиляє такі доводи апеляційної скарги про неналежних відповідачів, виходячи з висновків, що містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №242/4741/16-ц, в якій вказано, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Такий висновок міститься у Постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 12 лютого 2025 року в справі № 953/20085/21.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, з якими погоджується колегія суддів, та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 06 жовтня 2025 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Хома М.В.

Храпак Н.М.