Справа № 358/1850/25 Провадження № 2-о/358/139/25
УХВАЛА

(про відмову у відкритті провадження у справі)

06 жовтня 2025 року м. Богуслав

Суддя Богуславського районного суду Київської області Буравова К.І., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне Управління Пенсійного Фонду України в Київській області, про встановлення факту постійного проживання особи на території зони постійного радіоекологічного контролю, -

ВСТАНОВИЛА:

29.09.2025 до Богуславського районного суду Київської області надійшла заява ОСОБА_1 про встановлення факту її постійного проживання на території зони посиленого радіоекологічного контролю у період з 26.04.1986 по 14.12.1991 за адресою: АДРЕСА_1

Вимоги заяви мотивовані тим, що ОСОБА_1 досягла пенсійного віку та з метою оформлення пенсії звернулася до Пенсійного фонду України, працівники якого їй повідомили про те, що у неї відсутні документи, які підтверджують факт її постійного проживання на території посиленого радіологічного контролю в період з 26 квітня 1986 року по 14 грудня 1991 року, що є перешкодою для оформлення пенсії на пільгових умовах, тому їй необхідно підтвердити вказаний період проживання у зоні посиленого радіоекологічного контролю, що дає право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Разом із заявою ОСОБА_1 подано копії трудової книжки, довідки з місця проживання та навчання, а також рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області №87 від 25.07.2025, яким заявниці відмовлено у призначенні пенсії на підставі ст.55 Закону № 796-XII через відсутність необхідного періоду постійного проживання у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993 (4 роки).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.09.2025 головуючою суддею визначено суддю Буравову К.І.

Вивчивши заяву та матеріали, суд приходить до висновку про відмову у відкритті провадження з наступних підстав.

Частини 1 ст. 15, 1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України гарантують право особи на судовий захист порушених, невизнаних або оспорюваних особистих немайнових та майнових прав. Захист цивільних прав здійснюється шляхом застосування цивільно-правових засобів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

У ст. 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист - основна форма захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який розмежовує компетенцію різних ланок судової системи та видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Критеріями розмежування юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується Конституцією України та прецедентною практикою ЄСПЛ. У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) ЄСПЛ зазначив, що правила визначення юрисдикції повинні забезпечувати належну реалізацію правосуддя, і їх застосування не повинно обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Частиною 7 ст. 19 ЦПК України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до положень ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення:

1) родинних відносин між фізичними особами;

2) перебування фізичної особи на утриманні;

3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;

4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;

5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу;

6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;

7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження;

8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті;

9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть встановлюватися також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч. 2 ст. 315 ЦПК України).

Таким чином, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Основні положення щодо реалізації права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону життя та здоров`я, визначені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону № 796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку.

Згідно з ч. 5 ст. 55 Закону № 796-XII призначення та виплата пенсій провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

На підставі п. 4 ч. 1 ст. 14 Закону № 796-XII, особи, які постійно проживали або працювали на території зони посиленого радіоекологічного контролю, та відпрацювали або навчалися у цій зоні не менше чотирьох років станом на 1 січня 1993 року, відносяться до 4 категорії осіб, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи та надають право на пільги, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» (ст. 65 Закону № 796-XII).

За нормами п. 2 Порядку видачі посвідчень (Постанова КМУ № 51 від 20.01.1997) посвідчення є документом, що підтверджує статус і надає право користуватися пільгами та компенсаціями.

Спірні питання щодо визначення статусу осіб, евакуйованих із зони відчуження у 1986 році, розглядаються комісіями Київської та Житомирської облдержадміністрацій на підставі довідок та інших документів, що засвідчують факт перебування в населеному пункті, віднесеному до зони відчуження, виданих місцевими органами виконавчої влади чи органами місцевого самоврядування. (абз. п.12 Постанова КМУ № 51 від 20.01.1997).

Отже, право на пенсію/пенсійні пільги відповідно до Закону № 796-XII мають лише ті особи, які отримали посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і (або) потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи. При цьому, чинним законодавством передбачено позасудовий порядок встановлення факту постійного проживання на територіях радіоактивного забруднення, який надає право на передбачені законом пільги.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі №560/17953/21 (провадження № 11-150апп23) зазначено, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій під час виконання військових обов`язків, встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, закінчення учбового закладу та отримання відповідної освіти, одержання урядових нагород.

Відмова відповідного органу в установленні таких фактів може бути оскаржена заінтересованою особою у судовому порядку.

Аналогічний висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постановах від 08 листопада 2019 у справі № 161/853/19, від 18 грудня 2019 у справі № 370/2598/16-ц».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №569/7589/17 (провадження №14-560цс18) за заявою про встановлення факту проживання на території зони гарантованого добровільного відселення, що зазнала радіоактивного забруднення, зроблено висновок, що суди не можуть розглядати заяви про встановлення фактів належності до осіб, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, оскільки законодавством передбачено позасудовий порядок встановлення факту постійного проживання на забруднених територіях, який надає право на передбачені законом пільги. Встановлений нормативно-правовими актами порядок призначення пенсії на пільгових умовах передбачає встановлення відповідного факту органом Пенсійного фонду України, а рішення цього органу щодо призначення пенсії може бути оскаржене у встановленому законом порядку.

Заявниця реалізувала своє право і звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області з метою оформлення прав на пільгову пенсію. Згідно рішення цього органу їй було відмовлено, оскільки особа не проживала (не відпрацювала) у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01.01.1993 року (4 роки).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі №560/17953/21, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судовому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Оскільки заявниця реалізувала своє право на позасудовий порядок встановлення юридичного факту та отримала рішення Головного управління Пенсійного фонду України від 25.07.2025 про відмову у призначенні пенсії, вона не позбавлена права оскаржити дії чи бездіяльність органу у судовому порядку.

Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 09 серпня 2024 року у справі №539/5295/23, в якій визначено, що у разі оскарження до суду відмови відповідного органу в установленні юридичного факту, який підлягає встановленню у позасудовому порядку, спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, і суди перевіряють, чи відповідає оскаржуване рішення критеріям ст. 2 КАС України, а відповідач у таких справах повинен довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, крім перевірки відповідності заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність.

Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, суддя повинен перевірити, чи може заява розглядатися у судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження.

Порушення правил юрисдикції загальних судів (ст. 19-22 ЦПК України) є обов`язковою підставою для скасування рішення. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції.

З аналізу наведених норм випливає, що заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, а відмова Головного управління Пенсійного фонду України у призначенні пенсії на пільгових умовах свідчить про наявність спору про право

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Згідно з ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо такий спір виявляється під час розгляду - залишає заяву без розгляду.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» у порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, так як метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення, і мати безспірний характер, оскільки якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд повинен залишити заяву без розгляду і роз`яснити заявнику право подачі позову на загальних підставах.

Враховуючи викладене, суддя відмовляє у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, оскільки вбачається спір про право, який вирішується у порядку позовного провадження (адміністративне судочинство), з урахуванням ч. 2 ст. 20 КАС України та наявності іншого (позасудового) порядку встановлення факту, що унеможливлює розгляд заяви у цивільному провадженні.

Указане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 09 липня 2025 року у справі № 157/1238/24, постанові від 06 серпня 2025 року у справі №285/5255/24.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Чеком переказу коштів АТ «Укрпошта» № RDr9a1UICs8 від 27.09.2025 підтверджується, що заявниця при зверненні до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, сплатила судовий збір у розмірі 605 грн 60 коп.

Враховуючи, що заявницею сплачено судовий збір за заяву, у відкритті провадження по якій відмовлено, сплачена сума судового збору підлягає поверненню.

Керуючись ст. 186, 293, 294, 315, 353 ЦПК України, ст. 7 Закону України «Про судовий збір», суддя

ПОСТАНОВИЛА:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі в порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне Управління Пенсійного Фонду України в Київській області, про встановлення факту постійного проживання особи на території зони постійного радіоекологічного контролю.

Роз`яснити заявниці її право на звернення до суду шляхом подання позову на загальних підставах в порядку адміністративного судочинства.

Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету України 605 (шістсот п`ять) гривень 60 коп. судового збору, сплаченого за подання до суду заяви, що підтверджується чеком переказу коштів АТ «Укрпошта» № RDr9a1UICs8 від 27.09.2025.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К. І. Буравова