УХВАЛА

02 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 761/40299/24

провадження № 61-11889ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційні скарги ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 21 серпня 2025 року у справі за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гончара 62» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати внесків на утримання будинку та прибудинкової території, інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних,

ВСТАНОВИВ:

Шевченківський районний суд м. Києва рішенням від 24 квітня 2025 року позов ОСББ «Гончара 62» задовольнив частково.

Стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСББ «Гончара 62» заборгованість зі сплати внесків на утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 20 689,73 грн.

Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції 22 травня 2025 року

ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Київський апеляційний суд ухвалою від 08 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 квітня 2025 року залишив без руху та надав апелянту п`ятиденний строк, з дня отримання ухвали, для усунення її недоліків, зокрема запропоновано апелянту подати до суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору у визначеному судом розмірі.

При цьому роз`яснено, що у разі невиконання вимог даної ухвали у визначений строк, апеляційна скарга буде вважатись неподаною та повернута апелянту.

Київський апеляційний суд ухвалою від 22 липня 2025 року заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів у складі суддів Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., Кафідової О. В. визнав необґрунтованими. Вирішення питання про відвід колегії суддів у складі суддів Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., Кафідової О. В. передано для автоматизованого розподілу з метою визначення судді, який не входить до складу суду, що розглядає дану справу, для його розгляду.

Київський апеляційний суд ухвалою від 24 липня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід суддів Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., Кафідової О. В. відмовив.

Київський апеляційний суд ухвалою від 21 серпня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 квітня 2025 року визнав неподаною та повернув особі, яка її подала.

22 вересня 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційні скарги

на ухвалу Київського апеляційного суду від 21 вересня 2025 року у зазначеній справі, які по змісту є ідентичні.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів

у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження

(про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку

про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, визначеному ЦПК України, звернутися до суду

за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод

чи законних інтересів.

Пунктом 3 частини четвертої статті 356 ЦПК України передбачено, що до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору

у встановлених порядку і розмірі, або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

За приписами частини другої статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги,

яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху із зазначенням недоліків позовної заяви, способу і строку їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до частини третьої статті 185 ЦПК України якщо позивач відповідно

до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Згідно з положеннями статей 185, 357 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення скарги без руху апеляційна скарга повертається особі, яка її подала.

Згідно із частинами першою та третьою статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом,

але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених

у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи,

або звільнити від їх сплати.

Порядок сплати та розмір судового збору визначено «Про судовий збір».

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на дату подання апеляційної скарги) враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору

на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу

позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або

2) позивачами є:

а) військовослужбовці;

б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів;

в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю;

г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї;

ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або

3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати

на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Вищезазначена норма закріплює дискреційне право, а не обов`язок суду відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати. Його реалізація не може призводити до порушення принципу процесуального рівноправ`я сторін

та знаходиться в безпосередній залежності від доведеності за допомогою належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів обставин щодо того,

що скрутне майнове становище особи не дозволяє їй сплатити судовий збір

у встановленому чинним законодавством розмірі. З метою недопущення зловживання процесуальними правами суд має враховувати: предмет спору, наявність у особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, рахунків

в банківських та інших фінансових установах та можливість розпорядження

ними, вік особи та її працездатність, склад сім`ї та наявність утриманців тощо.

Таким чином, для вирішення клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати суд має встановити майновий стан сторони.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою

про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового стану (§ 44 рішення Європейського суду з прав людини від 26 липня 2005 року в справі «Kniat v. Poland»; § 63, 64 рішення Європейського суду з прав людини від 26 липня 2005 року у справі «Jedamski and Jedamska v. Poland»).

Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того,

щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан.

Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 січня 2021 року у справі

№ 0940/2276/18 зробила правовий висновок про те, що з аналізу статті 8 Закону України «Про судовий збір» чітко вбачається, що законодавець, застосувавши конструкцію «суд, враховуючи майновий стан сторони, може…», тим самим визначив, що питання звільнення, зменшення розміру, відстрочення

чи розстрочення сплати судового збору осіб, які не зазначені в статті 5,

або у справах із предметом спору, не охопленим статтею 5, є правом,

а не обов`язком суду навіть за наявності однієї з умов для такого звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення.

Отже, комплексний аналіз викладених законодавчих положень дає підстави

для висновків, що звільнення від сплати судового збору (відстрочення, розстрочення його сплати або зменшення його розміру) з підстав, передбачених статтею 8 Закону України «Про судовий збір», є прерогативою суду, який вирішує питання відкриття провадження (прийняття заяви, скарги тощо).

Зазначені норми є диспозитивними і встановлюють не обов`язок, а право суду

на власний розсуд звільнити особу від сплати судового збору (відстрочити, розстрочити його сплату або зменшити його розмір).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 07 серпня 2018 року в справі № 389/2858/16-а.

Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно з положеннями статті 12 ЦПК України, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того,

що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору

у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Положення Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майновий стан особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.

Разом з апеляційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 квітня 2025 року ОСОБА_1 подав до суду апеляційної інстанції клопотання про звільнення від сплати судового збору, яке апелянт обґрунтував тим, що він

є малозабезпеченим пенсіонером.

На підтвердження матеріального становища ОСОБА_1 надав суду апеляційної інстанції висновок Центру незалежних експертиз НМПС «Трудовий союз» № 3

від 15 лютого 2021 року щодо питань сплати судового збору та довідки про доходи за 2022-2024 роки, видані ОСОБА_1 ГУ ПФУ в м. Києві, де останній перебуває на обліку та отримує пенсію за віком.

Суд апеляційної інстанції дослідив надані ОСОБА_1 документи та навів

в ухвалі від 08 липня 2025 року відповідні мотиви, з яких не вважав такі докази належними та достатніми (такими, що у повній мірі відображають майновий стан апелянта) для звільнення від сплати судового збору, у зв`язку із чим відмовив

у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без руху та запропонував апелянту надати до суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору у розмірі 4 542,00 грн.

10 липня 2025 року ОСОБА_1 під розписку отримав ухвалу Київського апеляційного суду від 08 липня 2025 року, однак станом на 21 серпня 2025 року апелянт не виконав вимоги зазначеної ухвали суду, а тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для повернення апеляційної скарги особі, яка її подала.

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку про недотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при постановленні оскарженої ухвали, були предметом розгляду в суді апеляційної інстанції та зводяться

до власного тлумачення норм матеріального та процесуального права і незгоди

із судовим рішенням, додаткового правового аналізу не потребують, висновків суду не спростовують та на законність судового рішення не впливають.

Необхідність сплати судового збору є певним обмеженням при зверненні до суду, однак таке обмеження є загальним для всіх суб`єктів, узгоджується зі статтею 129 Конституції України, якою як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, і не може бути визнане обмеженням права доступу до суду в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції

про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того за загальним правилом повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до апеляційного суду.

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали

(крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову

у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення вбачається,

що касаційна скарга є необґрунтованою, правильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо

їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскарженого судового рішення, тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 21 серпня 2025 року

у справі за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гончара 62» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати внесків

на утримання будинку та прибудинкової території, інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі,

яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання

та оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров