Номер провадження 2-п/211/32/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області

за головуванням судді Гонтар А.Л.

з участю секретаря судового засідання Костяк Д.Л. представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні залі Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованності по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

позивач ОСОБА_4 10 квітня 2025 р. звернувся в Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованності по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку та моральної шкоди.

Свої позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтував тим, що з ківтня 2021року по 30 вересня 2024 року він працював на посаді головного архітектора проекту у ФОП ОСОБА_2 .. Згідно з наказом № 13-к від 27.09.2024 року його було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням .

Але при звільненні відповідач не виплатив йому усіх належних сум, а саме, заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку .

Просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 61300 грн. та компенсацію за невикористану відпустку, всього у сумі 89519,64 гривень.

Також просить стягнути з ФОП ОСОБА_2 на його користь середній заробіток за затримку видачі заробітної плати у сумі 46222,80 грн., моральну шкоду у сумі 100000 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 20000 грн. (а.с.1-8).

На підставі ухвали Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 квітня 2025 року провадження у справі було відкрито та справу призначено в порядку спрощеного позовного провадження на 05 травня 2025 року (а.с.62-63).

04 червня 2025 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу ухвалив заочне рішення, на підставі якого позовні вимоги ОСОБА_4 були повністю задоволені (а.с.87-96).

08 липня 2025 року представник відповідача ОСОБА_3 подав заяву про скасування заочного рішення від 04 червня 2025 року (а.с.106-112).

23 липня 2025 року заочне рішення Довгинцівського районного суду було скасовано та справу призначено до розгляду на 09 вересня 2025 року (а.с121).

Позивач ОСОБА_4 не з`явився у судове засідання, надав заяву з клопотанням розглядати справу у його відсутності,позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві (а.с.7).

Представник позивача з`явилась у судове засідання, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполігає на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання з`явився, позовні вимоги визнав частково. Не заперечує проти того, що позивач дійсно у нього працював, звільнився за власним бажанням. При звільненні він не здійснив з ним повного розрахунку. Не заперечує, що залишилась заборгованість у сумі 72063,31 грн., яка складається із заборгованості по заробітній платі у сумі 55786,55 грн. та компенсації за відпустку 16276,81 грн., не заперечує щодо виплати середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати у сумі 48000 грн. Щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 100000 грн. та витрат на правову допомогу у сумі 20000 грн. - заперечує.

Представник відповідача Петров І.Ю. підтримав доводи відповідача.

Суд, заслухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, з огляду на надані докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково за такого.

У частині 1 ст. 94 КЗпП України передбачено, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Отже, законом передбачено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, зокрема й заробітну плату, одержати яку він має право з урахуванням встановленого належним чином розміру заробітної плати.

У статті 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

Згідно із вимогами передбаченими у ст. 30 Закону України «Про оплату праці» міститься аналогічна норма, доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині 1 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так, у трудової книжці, заповненою 20 жовтня 2008 року на ім`я ОСОБА_4 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначено, що позивач у період з 01 квітня 2021 року по 30 вересня 2024 року працював у ФОП " ОСОБА_2 " на посаді головного архітектору проєкту, наказ №2-к від 31 березня 2021 року про прийняття на роботу та наказ № 13-к від 27 вересня 2024 року про звільнення (а.с. 25).

Також 31 березня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено трудовий договір № 2 про прийняття позивача на роботу на посаду головного архітектору проєкту, розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, час виконання робіт з 08:00 по 17:00, субота, неділя -вихидні (а.с.15-16).

Позивача було звільнено 27 вересня 2024 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (наказ №13-к від 27 вересня 2024 року).

Відповідно до довідки про доходи, виданої 26 липня 2024 року ФОП ОСОБА_2 , вказано, що ОСОБА_4 працює на підприємстві з 01 квітня 2021 року, заробітна плата за квітень-червень 2024 року нарахована у розмірі 24000 грн., за місяць нарахований дохід 8000 грн., до виплати 6440 грн. (а.с.20).

Згідно із позовними вимогами позивач вказав, що відповідач не виплатив йому заробітну плату за січень-вересень 2024 року. Оскільки, відповідно до довідки про доходи заробітна плата до виплати складає щомісяці 8000 грн.

Позивач просить стягнути на його користь з відповідача суму заборгованості із заробітної плати, разом із компенсацією за відпустку у розмірі 89519,64 грн.

Але ні позивачем, ні представником позивача ні зазначено розмір компенсації за відпустку.

У судовому засіданні представник позивача, також не назвала конкретний розмір компенсації.

Відповідно до довідки від 25 жовтня 2024 року № 25/10, яку надав відповідач заборгованість ФОП ОСОБА_2 перед позивачем станом на 01.10.2024 року 72063,31 грн., яка становить заборогованість по заробітній платі 55786,50 грн., невиплаченцу компенсацію за період роботи 16276,81 грн. (а.с.134).

Згідно із довідки-розрахунку заборгованості заробітної плати ОСОБА_4 йому було нараховано заробітну плату за період січень-вересень 2024 року 69300 грн. та компенсацію за невикористану відпустку 16276,81 грн., всього 85576,81 грн. (а.с.112).

Як вбачається із роздруківки особового рахунку в АТ КБ "Приватбанк" ОСОБА_4 він частково отримував заробітну плату на рахунок від ОСОБА_2 , але виплат заробітної плати за січень-вересень 2024 року не має (а.с.26-30).

Відповідачем не надано до суду доказів на відсутність заборгованості перед позивачем за період з 01 січня 2024 року по 01 жовтня 2024 року. Станом на час ухвалення рішення судом заборгованість позивачу відповідачем не виплачена.

Таким чином, оскільки позивачу в день звільнення відповідачем не виплачено всіх сум, що належать йому від ФОП " ОСОБА_2 ", зокрема заробітну плату, з відповідача на користь ОСОБА_5 треба стягнути заборгованість по заробітній платі за період з 01 січня 2024 року по 01 жовтня 2024 року та компенсацію за невикористану відпустку у сумі 85576,81 грн. з утримання податку й інших обов`язкових платежів.

Щодо вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає таке.

Згідно з практикою, викладеної п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

У часттині першою та другою ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Середній заробіток стягується за період з 01.10.2024 (наступний день після звільнення) по 01.04.2025 розраховується, як вже зазначалося вище, за пунктом 8 розділу IV Порядку.

Отже, середньоденний заробіток позивача становить 369.23 грн.

Кількість робочих днів (жовтень 23 дн; листопад 21 дн; грудень 22 дн.; січень 23 дн; лютий 20 дн; березень 21 дн. - загалом 130 робочих днів.

Відповідно середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2024 по 01.04.2025 становить 47999,90 грн., виходячи з розрахунку: 369,23 грн. * 130 робочих днів = 47999,90 грн.

Представником позивача, у свою чергу, заявлено вимогу щодо стягнення середнього заробітку в сумі 46222,80 грн.

Суд вважає, що невиплата розрахункових коштів при звільненні позивача мала місце з вини роботодавця, оскільки останнім не доведено протилежного.

У частині 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Тому необхідно позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити та стягнути середній заробіток за період з 01.10.2024 по 01.04.2025 у сумі 46222,80 грн. (сума заявлена представником позивача) з утриманням з указаної суми податків та інших обов`язкових платежів, оскільки суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди.

Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (частина перша статті 237-1 КЗпП України).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини третя, четверта статті 23 ЦК України).

У постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 24 січня 2024 року у справі № 755/3443/21 (провадження № 61-11295св23) зазначено, що: «зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом -моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) вказано, що «абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати».

У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі № 326/789/21 (провадження № 61-4995св23) зазначено, що: «У постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12 зроблено висновок, що «КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати».

Аналогічний висновок викладений у постанові від 24 січня 2024 року у праві № 755/3443/21 (провадження № 61-11295св23).

Позивач ОСОБА_4 просить стягнути грошову компенсацію моральної шкоди у розмірі 100000 грн., на обґрунтування цих вимог зазначивши, що тривалим не отриманням заробітної плати йому завдано моральних страждань він змушений докладати додаткових зусиль до поновлення своїх прав, його батьки є інвалідами та потребують лікування, порушено його звичний життєвий уклад.

Суд звертає увагу на те, що порушення відповідачем трудових прав позивача у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробіної плати призвели до його моральних страждань.

Зважаючи на період затримки, розміру заборгованості заробітної плати та того, що позивач обґрунтовував завдану йому моральну шкоду ще іншими порушенням його прав, а також, виходячи з обґрунтованості позову щодо наявності такої шкоди саме у зв`язку з порушенням трудових прав позивача відповідачем, засад розумності та справедливості, суд вважає необхідним визначити розмір грошової компенсації моральної шкоди у сумі 5 000,00 грн.

Щодо стягнення позивачем судових витрат на правову допомогу, суд, зазначає таке .

Відповідно до ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Згідно із ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

У частині 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частинах 3,4,8 статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд звертає увагу на таке:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні на користь якої ухвалене рішення.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

Судом встановлено, що допомога у даній справі надавалася позивачу адвокатом Гудимою Т.В. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 03 березня 2016 року № 3032) на підставі договору від 13 грудня 2024 року № 13/12/24, відповідно до якого адвокатом надаються такі види правової допомоги: надання консультацій та роз`яснень з юридичних питань, усних і письмових довідок щодо законодавства; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; здійснення представництва інтересів клієнта в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, організаціях будь-якої форми власності, перед фізичними та юридичними особами.

Надання правових послуг підтверджено актом № 1 щодо виконання робіт та квитанцією про оплату послуг у розмірі 20000 грн.

Відповідач же в свою чергу не довів неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Отже суд висновує, що з відповідача необхідно стягнути заборгованість по заробітній платі за період з 01 січня 2024 року по 01 жовтня 2024 року у сумі 85576,81 грн. з утримання податку й інших обов`язкових платежів, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 46222,80 грн. з утримання податку й інших обов`язкових платежів, моральну шкоду у розмірі 5000 грн., витрати на правову допомогу 20000 грн.

Оскільки суд задовольнив повністю позовні вимоги, то з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у сумі 3633, 60 грн.

Керуючись статтями 12,13,81,89,258,259,263-265 ЦПК України, 36,47,94,110,116,117 КЗпП України, суд, -

ВИРІШИВ:

позовні вимоги ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованності по заробітній платі та компенсації за невикористану щорічну відпустку,та моральну шкоду задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_4 (народився ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 ) суму заборгованості із заробітної плати та компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 85576 (вісімдесят п`ять п`ятсот сімдесят шість ) гривень 81 коп., середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні в розмірі 46222 (сорок шість тисяч двісті двадцять дві) гривні 80 коп. з утримання податку й інших обов`язкових платежів.

Рішення в частині стягнення заробітної плати за вересень 2024 року у розмірі 8000 (вісім тисяч) грн. з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів, підлягає негайному виконанню, в іншій частині - після набрання рішенням законної сили.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_4 (народився ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 ) моральну шкоду у розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн., витрати на правову допомогу у розмірі 20000 (двадцять тисяч) гривень.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір у сумі 3633 (три тисячі шістсот тридцять три) грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складання повного тексту до Дніпровського апеляційного суду.

В разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 29 вересня 2025року.

Суддя: А.Л.Гонтар