ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9026/25 Справа № 205/33/24 Суддя у 1-й інстанції - Курбанова Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства ОТП Банк на рішення Новокодацького районного суду м.Дніпра від 30 травня 2025 року, у складі судді Курбанової Н.М. по справі № 205/33/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства ОТП Банк про визнання договору іпотеки недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, пред`явленим до ОСОБА_2 , АТ ОТП Банк, на предмет визнання недійсним договору іпотеки №ПМ-SME107/078/2008 від 04 березня 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ ОТП Банк, де предметом іпотеки є база відпочинку Волна, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , придбана ОСОБА_2 без належної на то згоди його дружини ОСОБА_3 , з підстав того, що дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , з якою він був у шлюбі з 1974 року, була інвалідом 1-ї групи, тяжко хворіла неврологічним захворюванням, у неї були паралізовані ноги та частково руки, тому вона не могла самостійно займатися справами. Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 23 березня 2021 року по справі № 241/309/21 було встановлено, що ОСОБА_3 не була присутня при укладенні договору купівлі-продажу бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », стан її здоров`я не дозволяв їй самостійно оформити право власності на належну їй 1/2 частку цієї нерухомості. Позивач вважає, що договір іпотеки є недійсним, оскільки дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_3 не була присутня ані при укладанні договору купівлі-продажу, ані при укладанні договору іпотеки та, відповідно, у цьому договорі відсутній її підпис про надання згоди на його укладання. 15 червня 2021 року після розгляду в Донецьком апеляційному суді справи № 241/309/21 набуло чинності рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 23 березня 2021 року, яким за позивачем ОСОБА_1 , як за спадкоємицею, було визнано право власності на 1/2 частку бази відпочинку «Волна», тому тільки з того часу позивач дізналась про існування цього договору іпотеки, який, в силу ст. 63,64 Сімейного кодексу України та ст. 203,205,215 ЦК України, є недійсним та що порушує її майнові права (а.с.1-6 Том І).

Рішенням Новокодацького районного суду м.Дніпра від 30 травня 2025 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , АТ ОТП Банк про визнання договору іпотеки недійсним відмовлено з підстав встановлення факту того, що договір іпотеки від 04 березня 2008 року укладений з порушенням вимог закону та є недійсним, оскільки ОСОБА_2 уклав його з Банком без згоди своєї дружини ОСОБА_3 , однак, позивач, достеменно будучи обізнаною про цей договір ще з 2008 року, що узгоджується з встановленими фактичними обставинами в інших цивільних справах за участі як банку, так і ОСОБА_1 , пропустила строк позовної давності та істотних підстав для його поновлення не зазначала (а.с.195-200 Том ІІ).

Не погодившись з рішення суду першої інстанції, у липні 2025 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 22-33 Том ІІІ).

Апеляційна скарга мотивована тим, що судами встановлений факт порушення прав позивача, як співвласника предмета іпотеки, а тому вона має право на звернення до суду з вимогами щодо визнання недійсним договору іпотеки. Разом з цим наголосила, що будь-яких доказів пропуску нею строку позовної давності судом першої інстанції не встановлювалось, при цьому скаржник вважає, що момент початку позовної давності визначається зі дня спадкування нею частки після смерті ОСОБА_3 та набуття права власності на майно в порядку спадкування. У цій справі початок позовної давності, на думку скаржника, є набуття чинності рішення суду у справі №241/309/21, тобто з 15 червня 2021 року. Разом з цим судом першої інстанції не було взято до уваги ані введення на території України карантину та початку воєнного стану, що продовжує такий строк щонайменш до 30 червня 2023 року, тому скаржник вважає, що нею не було пропущено строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом.

Разом з цим наголосила, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, не врахував заяву ОСОБА_2 про визнання позову повністю та не надавав оцінки цій заяві.

Також не погодившись із рішення суду першої інстанції, у липні 2025 року АТ ОТП Банк подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити рішення суду в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та викласти мотивувальну частину з урахуванням мотивів того, що право ОСОБА_1 на оскарження цього договору іпотеки від спадкоємиці ОСОБА_3 не перейшло, адже таке право має лише один з подружжя, враховуючи, що майно, яке передано в іпотеку, є спільною сумісною власністю подружжя (а.с.43-50 Том ІІІ).

У серпні 2025 року АТ ОТП Банк, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подало відзив на апеляційну скаргу (а.с.110-118 Том ІІІ), в якому зазначило, що оспорюваним правочином забезпечувалось виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 , яка від банку отримала кредитні кошти, однак належним чином зобов`язання не виконує та кредитні кошти не повертає. Скаржник не довела, в чому саме полягає порушення її прав цим договором іпотеки, адже станом на дату укладання договору ОСОБА_1 стороною цього договору не була, а яким чином укладання оспорюваного правочину без згоди ОСОБА_3 , яка померла у 2014 році, впливає на права саме ОСОБА_1 , остання не довела, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Також зазначив, що ОСОБА_1 безпідставно вважає початок перебігу строку позовної давності з дати набрання рішенням Першотравенського районного суду Донецької області від 23 березня 2021 року законної сили. Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

У серпні 2025 року ОСОБА_1 подала відповідь на відзив на апеляційну скаргу АТ ОТП Банк, в якій зазначила, що відповідач намагається у своїй апеляційній скарзі не спростувати доводи скарги ОСОБА_1 , а наполягає на обґрунтовуванні мотивів своєї апеляційної скарги. Крім того, відповідач намагається ввести в оману відносно тлумачення матеріального та процесуального права та підміняє поняття обставин та висновку, застосовуючи припущення, висловлені Донецьким апеляційним судом у постанові від 22 жовтня 2019 року у справі №0541/4463/2012 про, нібито, достовірність обізнаності матері ОСОБА_1 про укладання договору іпотеки 04 березня 2008 року, не враховуючи факту захворювання та стану здоров`я ОСОБА_3 , яка самостійно не могла дізнатись ані про придбання ОСОБА_2 бази відпочинку, ані про укладений іпотечний договір (а.с.128-130 Том ІІІ).

ОСОБА_2 своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційні скарги ОСОБА_1 та АТ ОТП Банк не подавав, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 березня 2008 між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №СМ - SME 107/078/2008, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 600 000,00 доларів США з кінцевим строком повернення кредиту - до 06 березня 2023 року.

В забезпечення повного і своєчасного виконання ОСОБА_1 боргових зобов`язань за кредитним договором, між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» 04 березня 2008 року був укладений договір іпотеки (майнової поруки) №PМ-SME 107/078/2008 р.

Згідно договору іпотеки ОСОБА_2 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на праві власності.

З метою виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 04 березня 2008 року між ОСОБА_2 та банком було укладено договір поруки №SR-SME 107/078/2008.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 спадкоємицею за законом майна ОСОБА_3 є ОСОБА_1 .

Згідно рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 липня 2019 року у справі №0541/4463/2012 первісний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором №CM-SME 107/078/2008 від 04 березня 2008 року, станом на 01 квітня 2016 року у розмірі 674 248,46 доларів США та 64 308 882,82 грн. Поновлено ОСОБА_1 строк позовної давності, зустрічний позов задоволено. Визнано договір іпотеки №РМ-SME 107/078/2008 від 04 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», предметом якого є база відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею житлових приміщень 2 454,8 кв. м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартість якої визначена сторонами в умовах вказаного договору в розмірі 1 000 611,49 доларів США, недійсним з моменту його укладення. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Згідно постанови Донецького апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 липня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №CM-SME 107/078/2008 від 04 березня 2008 року змінено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № CM-SME 107/078/2008 від 04 березня 2008 року станом на 01 квітня 2016 року у розмірі 674 248 доларів 46 центів США та 17 677 580,97 грн. Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 липня 2019 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , АТ «ОТП Банк» про визнання договору іпотеки недійсним скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , АТ «ОТП Банк» про визнання недійсним договору іпотеки № РМ-SME 107/078/2008 від 04 березня 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк», предметом якого є база відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею житлових приміщень 2 454,8 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , - відмовлено. Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 липня 2019 року в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП-Банк» в сумі 2 780 грн. змінено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП-Банк» понесені витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій у розмірі 3 046,72 грн. В решті рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 липня 2019 року залишено без змін.

Згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 травня 2020 року у справі №0541/4463/2012 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 липня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року в частині вирішення позовних вимог АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, стягнення пені та в частині розподілу судових витрат скасовано, та ухвалено в цій частині нове судове рішення.

Позов АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом у розмірі 19 019,57 доларів США за період з 04 червня 2008 року до 03 жовтня 2008 року. У задоволенні позовних вимог АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення пені відмовлено. Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 липня 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року в частині вирішення позовних вимог АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 595 474,51 доларів США залишено без змін. Постанову Донецького апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , АТ «ОТП Банк» про визнання недійсним договору іпотеки залишено без змін. Стягнуто з АТ «ОТП Банк» на користь ОСОБА_1 4 054,23 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

03 січня 2024 року ОСОБА_1 повторно звернулась до суду з аналогічним позовом, обґрунтовуючи його аналогічними підставами, де вважала, що договір іпотеки №PМ-SME 107/078/2008 від 04 березня 2008 року, укладений між банком та ОСОБА_2 має бути визнаний судом недійсним з тих підстав, що такий правочин укладено без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_3 , яка є співвласником нерухомого майна, що передавалось в іпотеку банку за даним договором, а саме: бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 2454,8 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив зі встановленого факту недійсності оспорюваного договору іпотеки, однак, встановив, що позивачем порушено строк позовної давності, про який наголосив відповідач АТ ОТП Банк, вважаючи початок перебігу такого строку з 2008 року. Також суд вважав встановленим той факт, що судовими рішеннями вже питання недійсності правочину як договір іпотеки від 2008 року, вже вирішено та відмовлено у задоволенні таких позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів повністю погоджується як зі встановленими фактичними обставинами справи, так і з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право, в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першоїстатті 355 ЦК Українимайно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить істаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За вимогами частин першої, другоїстатті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки у спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Колегія суддів відзначає, що договір іпотеки від 04 березня 2008 року укладений з порушенням вимог закону, оскільки ОСОБА_2 уклав його з банком без письмової згоди своєї дружини ОСОБА_3 , факт чого встановлено у справі № 0541/4463/2012 та є преюдицією для розгляду даної справи, в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України.

Такий встановлений факт відповідачем АТ ОТП Банк не спростовано ані в суді першої інстанції, ані при розгляді апеляційних скарг, тому доводи скаржника АТ ОТП Банк щодо відсутності правових наслідків для позивача, враховуючи укладений у 2008 році договір іпотеки з порушенням закону, колегія суддів не приймає до уваги, адже майнові права ОСОБА_1 , як спадкоємиці ОСОБА_3 та співвласниці спірного іпотечного майна, порушуються, як про це наголошує скаржник ОСОБА_1 у своїх доводах.

З тих же підстав колегія суддів не може погодитись із доводами скаржника АТ ОТП Банк щодо відсутності у ОСОБА_1 права вимоги за цим позовом, адже вона звертається до суду з такими вимогами як співвласник іпотечного майна щонайменш з 2014 року.

Однак, суд першої інстанції, як і суди у справі № 0541/4463/2012, де у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки недійсним з тих же підстав відмовлено, правомірно дійшов висновку про застосування до вказаних вимог ОСОБА_1 у даній справі строку позовної давності, у зв`язку з тим, що перебіг строку позовної давності почався з моменту укладення договору іпотеки, тому, звертаючись у січні 2024 року до суду із цим позовом, позивач пропустила трирічний строк звернення до суду.

Такі ж обставини встановлені і у цивільній справі № 0541/4463/2012, тому колегія суддів вважає, що доводи скаржника ОСОБА_1 про початок перебігу строку позовної давності з 2016 року не знайшли свого підтвердження при розгляді апеляційних скарг у даній справі, тоді як доводи апеляційної скарги АТ ОТП Банк в цій частині є слушними та підтверджуються встановленими фактичними обставинами як у цій справі, так і, в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України, у судових рішеннях у справі№ 0541/4463/2012, де за аналогічних обставин відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні її зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки.

При цьому суд першої інстанції правомірно врахував і те, що у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність. Проте, співласник бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » ОСОБА_3 за життя з моменту укладення договору іпотеки 4 березня 2008 року та по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто протягом 6 років перебування бази відпочинку «Волна» в іпотеці, будучи достовірно обізнаною про наявність такого обтяження, зазначений договір не оскаржувала та таким чином не виявляла своїх заперечень чи незгоди щодо вчиненого ОСОБА_2 та банком правочину - договору іпотеки.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що позивач, яка є спадкоємицею після смерті ОСОБА_3 , про наявність обтяження бази відпочинку «Волна» іпотекою була обізнана з 2008 року, що встановлено з тексту укладеного кредитного договору та копій судових рішень, де ОСОБА_1 була учасником справ. Це спростовує доводи скаржника ОСОБА_1 щодо обізнаності про укладений з порушеннями договір іпотеки лише у 2016 році, тоді як доводи скаржника АТ ОТП Банк у цій частині колегія суддів приймає до уваги.

Разом з цим належить зазначити, що саме позивач повинна довести поважність причин пропуску строку позовної давності та факт своєї необізнаності щодо укладення спірного договору іпотеки у 2008 році з порушеннями, які встановлені судовими рішеннями. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду.

Колегія суддів також наголошує, що не встановлені підстави для зміни мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , адже остання має право на звернення до суду з даними вимогами, як співвласниця спірного іпотечного майна щонайменш з 2014 року.

За таких встановлених фактичних обставин, колегія суддів доходить висновку про правомірність та законність рішення суду першої інстанції, повноту досліджених письмових доказів та надання належної їм правової оцінки, що скаржниками у справі не спростовано та не доведено іншими належними та допустимими доказами, що не були враховані судом першої інстанції.

Відповідно до частини 1статті 13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України також передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів доходить висновку, враховуючи встановлені фактичні обставини справи, що суд першої інстанції вірно з`ясував характер спірних правовідносин, застосувавши норми матеріального права, які такі правовідносини регулюють, повно та об`єктивно дослідив обставини справи та вірно надав їм правову оцінку, з чим повністю погоджується і колегія суддів, а доводи скаржників не знайшли свого підтвердження.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційні скарги підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства ОТП Банк залишити без задоволення.

Рішення Новокодацького районного суду м.Дніпра від 30 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 24 вересня 2025 року.

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна