Справа № 392/1836/23
Провадження № 2/392/60/25
РІШЕННЯ
17 вересня 2025 рокуМаловисківський районний суду Кіровоградської області в складі: Головуючої судді Кавун Т.В.,
секретар Стець Т.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мала Виска в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Карат», третя особа, яка не заявляє смостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Сосновський Андрій Васильович про визнання недійсними договори міни, державного акту на право власності на земельну ділянку та договору оренди землі,
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з посиланням на обставини викладені в позові. В подальшому подала заяву про розгляд справи за її відсутності.
Представник відповідача ТОВ «Карат» позовні вимоги не визнав та вказав на факт пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки позивач починаючи з дня смерті чоловіка, тобто 9 років, не цікавилася даною земельною ділянкою. Будь які докази щодо не укладення договору відсутні.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус до суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, жодних заяв чи то клопотань ними не подано.
З урахуванням вступного слова учасників, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини.
На запит представника позивача, ТОВ «Карат» повідомило, що в орендних відносинах з ОСОБА_1 товариство не перебуває та не володіє інформацією щодо осіб між якими було укладено договір міни- ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Крім того, згідно умов даного договору, сторони погодили, що відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельні ділянки виникає у сторін з моменту державної реєстрації цих прав.
Згідно п.2.3 сторони підтвердили, відсутність претензій фінансового характеру.
Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Маловисківського районного нотаріального округу Кіровоградської області , зареєстровано в реєстрі за №572.
Відповідно до статей 177,181 ЦК України, статті 79 ЗК України земельна ділянка є об`єктом цивільних прав.
Відповідно до ст. 715 ЦК України, за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар.
Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін.
Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості.
Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками (частина перша статті 78 ЗК України).
Земельне законодавство базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом (пункт «в» частини першої статті 5 ЗК України).
Тобто, власник земельної ділянки має повноваження щодо володіння, користування та розпорядження нею, а держава не повинна втручатися у здійснення громадянами свого права розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.
Згідно пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України заборона відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення у редакції, чинній до 01 січня 2019 року, передбачала винятки, одним з яких була можливість обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону.
Громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог ЗК України (стаття 131 ЗК України).
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша та п`ята статті 203 ЦК України).
За договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості (частини перша третя статті 715 ЦК України).
Заборона відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення, визначена у підпункті «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2019 року, та виключення з неї можливості обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону стосуються не тільки земельних ділянок, що використовуються для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а й інших земельних ділянок сільськогосподарського призначення.
У рішенні ЄСПЛ від 22 травня 2018 року, що набуло статусу остаточного 22 серпня 2018 року, у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine, заяви № 846/16 і № 1075/16), ЄСПЛ встановив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (§ 149). Вказав, що законодавча заборона відчуження земельних ділянок становить втручання у мирне володіння майном заявників (§ 104). Заборона відчуження та її продовження мали підґрунтя у національному законодавстві, яке ніколи не визнавалось неконституційним (§ 105). Органи влади України послідовно протягом майже двох десятиліть визначали своєю метою кінцеве запровадження належним чином врегульованого ринку землі, розглядаючи заборону відчуження як проміжний етап на шляху до досягнення цієї мети. Сам характер заборони відчуження, проголошена ціль її запровадження та продовження полягали по суті у наданні часу для розгляду можливих альтернатив абсолютній забороні продажу (§ 129).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18-ц (провадження 14-66цс19) зазначила, що підпункт «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України гарантує можливість обміну не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай), а земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону. Частина перша статті 14 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» не обмежує випадки, за яких може бути проведений такий обмін, а визначає одну із можливостей обміну земельними ділянками, що використовуються їхніми власниками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Також зазначено, що у відповідності до частини 3 статті 715 ЦК України передбачається можливість встановлення у договорі міни земельних ділянок доплати.
Отже, законом не заборонено здійснити обмін земельної ділянки на іншу земельну ділянку, при цьому з доплатою.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 458/229/18 (провадження № 61-5932сво22) зазначено, що «з урахуванням змісту статті 244 ЦК України та принципу розумності, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Тобто довіреність має містити повноваження представника необхідні для представництва довірителя перед третіми особами, а не обов`язки представника перед особою, яку він представляє (довірителем)».
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Позивач у позові вказує на те, що договір міни однозначно укладено внаслідок зловмисної домовленості ОСОБА_2 та іншої особи, за умовами договору відбувся нерівнозначний обмін.
Одна з досліджених в судовому засіданні письмових доказів, суд вважає, що позивач не довела про порушення при укладенні договору міни пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. Оскільки підпункт «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України гарантує можливість обміну не земельної частки (паю) на іншу земельну частку (пай), а земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону, що і відбулося згідно умов договору міни укладеного 15.06.2010 року.
Позивач вказує, що відбувся обмін нерівнозначних земельних ділянок, однак зі змісту договору, умови якого було погоджено сторонами, протилежне не доведено позивачем, чітко вбачається, що сторони здійснили обмін земельних ділянок, з доплатою, яку позивач отримала до підписання договору міни.
Позивач вказує на те, що нею не було видано довіреність на ім`я ОСОБА_3 для здійснення представлення її інтересів під час укладення договору міни, довіреність вона не підписувала.
При цьому, позивачем не ініційовано питання щодо встановлення справжності підпису в довіреності яка посвідчена приватним нотаріусом 14.06.2010 року, та не ставилося питання про призначення судово-почеркознавчої експертизи.
Отже, дані обставини не доведено позивачем.
Крім того, позивач вказує на те, що її чоловіком не було надано згоду на укладення нею даного договору міни.
Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11.01.2011 статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.
Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.
Крім того, позивач вказує, що під час орендних відносин, вона отримувала орендну плату за використання належної їй земельної ділянки як грошовими коштами так і зерновою продукцією, грошові кошти директор ТОВ привозив додому, а продукціюзерно, вона з чоловіком забирали власними силами зі складу ТОВ «Карат», і лише в 2021 році було їй відмовлено у виплаті орендної плати.
Отже, доводи позивачки, що вона отримувала орендну плату саме за цю земельну ділянку є необґрунтованими.
Ураховуючи, що відсутні докази на підтвердження того, що відповідачі вчиняли правочин усупереч інтересам позивача, підпункт «б» пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України гарантує можливість обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку, відповідно до закону, згода чоловіка позивача для укладення договору міни в той період не потрібна, адже земельну ділянку позивач набула в особисту приватну власність, будь-які орендні відносини після укладення договору міни відсутні, а тому суд вважає, що договір міни укладено відповідно до норм законодавства, він є чинним, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.
Позивачем та представником позивача не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження обставин викладених у позові.
Враховуючи, що позивачем не доведено недійсність правочину, у суду відсутні підстави для визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯК №097790 виданого на ім`я ОСОБА_2 , на підставі договору міни укладеного 15.06.2010 за №572, та для визнання недійсним договору оренди спірної земельної ділянки, укладеного 20.05.2015 між ОСОБА_2 та ТОВ «Карат».
Отже, з огляду на дані обставини, позов задоволенню не підлягає.
Представник відповідача просить суд урахувати строк позовної давності, відсутність обґрунтувань поважності його пропуску позивачем та відмовити в задоволенні позову.
Згідно статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з?ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв?язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем( правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18).
Однак, судом не встановлено порушене право позивача за захистом якого вона звернулася до суду та в задоволенні позову відмовлено саме з підстав його необґрунтованості, отже відсутні підстави для застосування строку позовної давності.
Оскільки в задоволенні позову відмовлено, суд з урахуванням приписів ст. 158 ЦПК України вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких відносяться витрати на професійну правничу допомогу, згідно приписів ст. 133 ЦПК України.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Оскільки в задоволені позову відмовлено, судові витрати слід покласти на позивача та стягнути з нього на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу, які підтверджено документально.
Керуючись статтями 263-265 ЦПК України,
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Карат», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Сосновський Андрій Васильович про визнання недійсним договору міни від 15.06.2010 року, визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації речових прав, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та скасування державної реєстрації речових прав-відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Карат» понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 25 000 грн.
Скасувати заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 19.10.2023 року.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Кропивницького апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

ОСОБА_1 , паспорт серія НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_2 , паспорт серія НОМЕР_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ,

Товариство з обмеженою відповідальністю «Карат», , місце знаходження: вул. Велігіна, 155 м. Мала Виска Новоукраїнського району Кіровоградської області,

Приватний нотаріус Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Сосновський Андрій Васильович, свідоцтво про право на заняття нотаріальною діяльністю № 2326, місцезнаходження: вул. Центральна, 57, м. Мала Виска, Новоукраїнський район, Кіровоградська область.

Суддя Т.В. Кавун