Справа №:755/24/25
Провадження №: 2/755/25/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2025 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі головуючого судді Марфіна Н. В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні спадковим майном, -

У С Т А Н О В И В :

20 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні спадковим майном.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_3 , після смерті якої залишилось спадкове майно, до складу якого увійшла квартира АДРЕСА_1 . Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_3 є син ОСОБА_1 та батько позивача ОСОБА_2 .

Відповідно до розпорядження Дніпровської в місті Києві державної адміністрації №486 позивач здійснював постійний догляд за ОСОБА_3 ..

Позивач вказує, що його мати постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , вказана адреса також зазначена як місце реєстрації покійної матері. Право користування вказаної квартири виникло у ОСОБА_3 на підставі ордеру на житлове приміщення виданого 29 жовтня 1988 року № 2345 на ім`є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , який проживав певний час за вказаною адресою згідно довідки Голови правління ЖБК «Дніпровські хвилі» від 30 серпня 2005 року, та який мешкає на даний час за іншою адресою.

ОСОБА_1 зазначає, що після смерті матері ОСОБА_2 викинув його речі з квартири, про що позивач дізнався зі слів сусідів та знайомого. Вважає, що інші особи бажають заволодіти квартирою АДРЕСА_1 вчиняючи перешкоди у користуванні квартирою та відмовляючи у доступі до речей та документів позивача.

Позивач вказує, що під час спроби потрапити до матері для догляду за нею 15 липня 2023 року о 15 год. 44 хв. йому блокували вхід, відштовхували, та намагалися нанести тілесні ушкодження. Також відповідач самостійно відмінив курс лікування ОСОБА_3 , яка з 2018 року постійно приймала курс лікування. На переконання позивача ОСОБА_2 за порадами знайомих медиків та на власний розсуд надавав матері інші медичні препарати в хаотичній послідовності та відмовився покласти матір на стаціонарне лікування.

Позивач зазначає, що спірна квартира зареєстрована за ОСОБА_3 на праві особистої власності у Київському міському бюро технічної інвентаризації у 1993 році. Належала їй на праві особистої приватної власності, сторони у справі є спадкоємцями першої черги і мають рівне право на спадкування та користування майном. На переконання позивача, спірна квартира має бути розділена між сторонами по 1/2 частині кожному.

Позивач звертався до приватного нотаріуса Кари О. О. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 у зв`язку з чим було заведено спадкову справу №71993301, та на переконання позивача він має право на користування спадковим майном, однак ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні квартирою, вселив до квартири орендарів, змінив замки.

На підставі викладеного позивач просить суд:

-зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у кристуванні та проживанні у квартирі АДРЕСА_1 шляхом надання ОСОБА_1 вільного доступу до квартири, надати ключі від вхідних дверей квартири;

-судові витрати покласти на відповідача.

Дніпровський районний суд міста Києва ухвалою від 13 січня 2025 року відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, роз`яснив учасникам справи право на подання заяв по суті, витребував від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кари О. О. належним чином засвідчену копію спадкової справи № 71993301.

18 лютого 2025 року на адресу Дніпровського районного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відзив мотивовано тим, що позивач станом на час розгляду даної справи не має жодних правових підстав щодо користування і володіння квартирою АДРЕСА_1 .

Зазначає, що статтею 391 ЦК України передбачає саме власника майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, однак позивач не має зареєстрованого права власності на спірну квартиру, таким чином відповідач вказує, що позивачем не доведено які права позивача порушуються у даній справі.

Відповідач звертає увагу, що право власності на спірну квартиру було набуте під час перебування у шлюбних відносинах, а тому, на переконання позивача квартира належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

Зазначає, що після смерті ОСОБА_3 відповідач фактично прийняв спадщину, оскільки на момент її смерті проживав разом з покійною дружиною.

Отже вважає, що відповідач на законних підставах користується спірною квартирою, а також володіє 1/2 її частиною на праві спільної сумісної власності з померлою ОСОБА_3 .

Також вказує, що між сторонами у справі склалися несприятливі стосунки, позивач неодноразово вчиняв домашнє насильство стосовно відповідача (справи №755/3794/23, 755/4108/23, 755/10405/23). На переконання відповідача, така поведінка позивача вмотивована безпідставними звинуваченнями на адресу відповідача щодо користування і проживання у спірній квартирі.

18 лютого 2025 року на адресу Дніпровського районного суду міста Києва надійшла витребувана спадкова справа № 06-2024.

05 березня 2025 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки внаслідок прийняття спадщини, позивач має право користуватись спірною квартирою.

Згідно вимог частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , записані: батько - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (а. с. 25)

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 липня 1974 року (а. с. 24)

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 44)

29 жовтня 1988 року виконавчим комітетом Київської ради народних депутатів видано ордер на житлове примішення НОМЕР_3, який виданий ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , із сім`єю, яка складається з двох осіб: ОСОБА_3 та її сина ОСОБА_1 .

Після смерті ОСОБА_3 було заведено спадкову справу 06-2024 з якої вбачається, що з заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як спадкоємці першої черги (а. с. 140-250).

Актами від 28 листопада 2024 року, 11 грудня 2024 року, 24 грудня 2024 року, складені ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 зафіксовано здійснення перешкод у користування квартирою ОСОБА_2 (а. с. 35-43 т. 2).

Також, судом встановлено, що між сторонами у сторонаму по справі склалися конфліктні відносини, відсутнє порозуміння, що зафіксовано у справах про притягнення до адміністративного правопорушення.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що предметом у даній справі є захист права власності шляхом усунення перешкод у користуванні майном, предметом доказування у даній справі є встановлення обставин виникнення права власності на спірне майно та встановлення факту вчинення перешкод у користуванні майном, при цьому суд не вважає за необхідне встановлювати обставини у справі та надавати оцінку доказам, які не стосуються предмету доказування, та які долучено позивачем до матеріалів справи.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є припинення дії, яка порушує право.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до частини четвертої статті 9 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд (стаття 150 ЖК України).

Право власності (співвласника) житлового приміщення передбачає, насамперед, право на використання помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї (статті 383 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтями 358, 361 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньої згоди і кожний співвласник самостійно розпоряджається своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2025 року у справі № 755/12571/23 (провадження № 61-8679св24) вказано, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 ЦК України).

Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

За частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Згідно з частинами першою, третьою статті 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. До закінчення строку на прийняття спадщини нотаріус може видати спадкоємцеві дозвіл на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), якщо це викликано обставинами, які мають істотне значення.

Відповідно до статті 66 Закону України «Про нотаріат» на майно, що переходить у порядку спадкування до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, видається свідоцтво про право на спадщину.

Видача свідоцтва провадиться у строки, встановлені цивільним законодавством України.

Згідно частин першої, одинадцятої статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

Видача свідоцтва про право на спадщину, спадкоємцям які прийняли спадщину строком не обмежена.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна (пункт 4.12 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 210/1609/15-ц (провадження № 61-40313св18) зазначено, що право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

У постанові від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21 (провадження № 61-12264св22) Верховний Суд скасував постанову апеляційного суду, якою скасовано рішення суду першої інстанції та відмовлено у задоволенні вимог про зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні 1/4 частини спірного житлового будинку, апеляційний суд виходив з того, що позивач не є власником спірного майна, оскільки у нього відсутнє свідоцтво про право на спадщину, а тому в ОСОБА_1 не виникло право користування 1/4 частини будинку. У цій справі Верховний Суд досліджував питання впливу відсутності реєстрації права власності на право володіння та користування спадковим майном, та дійшов висновку, що «спадкоємець, який у встановленому порядку прийняв спадщину, є її власником із часу її відкриття, а документом на підтвердження права на спадкове майно є свідоцтво про право на спадщину, отримане в установленому законом порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування чи володіння належним їй на праві власності майном».

У постанові від 04 червня 2025 року у справі № 592/1741/22 (провадження № 61-13015св24) Верховний Суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду та передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, не погодився зв висновками судів про те, що позовна вимога про стягнення з відповідачів грошової компенсації за 1/2 частки автомобіля є передчасною, оскільки ОСОБА_1 не отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на свою частку автомобіля, та вказав, що вирішення спору щодо поділу спадкового майна не залежить від отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину.

Крім того, у справі справі № 697/2143/20 (провадження № 61-11471св23) Верховний Суд вказав, що: «Відмовляючи у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що відповідачка не отримала свідоцтво про право на спадщину, суди фактично ухилилися від вирішення спору по суті заявлених позовних вимог і залишили майнові права ОСОБА_1 незахищеними, фактично поставивши сторони в нерівні умови, оскільки ОСОБА_2 прийняла спадщину, звернувшись до нотаріуса з відповідною заявою, в той же час, видача свідоцтва про право на спадщину, спадкоємцям які прийняли спадщину строком не обмежена, та залежить лише від волевиявлення спадкоємця.

З огляду на викладене, суд встановивши, що ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги після смерті ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини на спадкове майно, зокрема квартири за адресою: АДРЕСА_1 , має право вимагати усунення перешкод у користуванні спірною квартирою.

Встановивши, що ОСОБА_2 чинить перешкоди у здійсненні позивачу його прав на спірну квартиру, що зафіксовано у відповідних актах від 28 листопада 2024 року, 11 грудня 2024 року, 24 грудня 2024 року, та заявах по суті, зокрема у відзиві, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні у квартирі АДРЕСА_1 шляхом надання ОСОБА_1 вільного доступу до квартири.

При цьому суд вважає, що самих заперечень відповідача про те, що позивач не має право на користування спірною квартирою, оскільки позивачем не отримано свідоцтво на спадщину, достатньо для висновку що відповідач чинить перешкоди у користуванні спірним майном.

Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі власника будинку або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав.

За таких обставин, оскільки порушення позивача у користуванні власністю полягають зокрема в тому, що відповідач змінив замки на вхідних дверях квартири, зобов`язання ОСОБА_2 передати вищевказані ключі відновить порушене право позивача.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні спадковим майном є обгрунтовані, та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

В порядку статті 141 ЦК України суд присуджує до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати, які пов`язані зі сплатою судового збору на загальну суму 1 211,20 грн., доказів понесення інших судових витрат матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 319, 358, 391 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 200, 206, 223, 259, 263-265, 273, 280, 284, 288, 354,355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні спадковим майном задовольнити.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у кристуванні та проживанні у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 шляхом надання ОСОБА_6 вільного доступу до квартири.

Зобов`язати ОСОБА_2 надати ключі ОСОБА_1 від вхідних дверей квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 07 жовтня 2025 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

Відповідач - ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

С у д д я