Справа № 466/7338/25
Провадження № 2/466/3152/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2025 року м.Львів

Шевченківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Білінської Г.Б.

при секретарі Ханас С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частки у нерухомому майні в порядку спадкування за законом,-

установив:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через свого представника- адвоката Брону М.В. звернулись у Шевченківський районний суд м. Львова з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання права власності на частки у нерухомому майні в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . До складу спадкового майна після його смерті увійшли 7/16 часток розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , які належали спадкодавцю на праві спільної сумісної власності подружжя з ОСОБА_3 .

Спадщину після смерті ОСОБА_4 фактично прийняли його син - ОСОБА_2 відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України, оскільки на час відкриття спадщини був малолітньою особою, та батьки ОСОБА_1 і ОСОБА_5 відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, шляхом постійного проживання та реєстрації зі спадкодавцем до дня його смерті.

Дружина спадкодавця ОСОБА_6 спадщину після смерті чоловіка не прийняла, оскільки пропустила строк для прийняття спадщини, встановлений ст. 1270 ЦК України.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 . Спадкоємцями першої черги за законом, які фактично прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 , були його дружина ОСОБА_1 , яка відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадщину прийняла шляхом фактичного проживання та реєстрації зі спадкодавцем до дня його смерті, а також онук ОСОБА_5 , який спадщину прийняв за правом представлення після смерті батька ОСОБА_4 (ч. 1 ст. 1262 ЦК України) відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України, оскільки на час відкриття спадщини був малолітньою особою.

З метою належного оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Коцюруби Л.Я. з заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , зазначивши у таких заявах, що на день смерті залишилось спадкове майно, яке складається з 7/16 часток квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі цих заяв приватним нотаріусом було заведено спадкову справу № 10/2025 після смерті ОСОБА_4 .

Однак 29.07.2025 року приватним нотаріусом Коцюрубою Л.Я. було повідомлено позивачів про неможливість видачі їм свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , оскільки його частка у спільному майні подружжя - 7/8 частках квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , не визначалась і не виділялась.

Внаслідок наведених обставин, у зв`язку з неможливістю оформити спадкові права в позасудовий спосіб, позивачі звернулись до суду з даним позовом.

Представник позивачів - адвокат Брона М.В. подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі, зазначивши у такому, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Відповідач - ОСОБА_3 подала до суду заяву, у якій зазначила, що визнає позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і не заперечує щодо визнання за кожним з позивачів права власності на 21/96 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом. Крім цього, просила суд проводити розгляд даної справи без її участі.

На підставі ч.3 ст. 211, ч.2 ст. 247 ЦПК України справа слухається у відсутність сторін без фіксування судового процесу технічними засобами.

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч.1 ст. 4, ч.1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи із наведених вище процесуальних норм суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 23.10.2007 року на підставі актового запису № 6807.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 були його дружина ОСОБА_7 , син - ОСОБА_2 та батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Факт перебування ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 , виданого 05.09.2004 року міським відділом РАЦС Львівського обласного управління юстиції на підставі актового запису № 2168.

Факт родинних відносин ОСОБА_2 з ОСОБА_4 підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , серії НОМЕР_3 , виданого міським відділом РАЦС Львівського міського управління юстиції 09.12.2005 року на підставі актового запису № 6827, у якому батьком зазначено ОСОБА_4 .

Факт родинних відносин ОСОБА_4 з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 підтверджується копією свідоцтва про народження ОСОБА_4 , виданого 19.04.1975 року.

Внаслідок смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне йому майно.

До складу спадкового майна увійшли 7/16 часток розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , які належали спадкодавцю на праві спільної сумісної власності подружжя з ОСОБА_3 .

Дана обставина зумовлена тим, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , ОСОБА_7 уклала з ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 договір купівлі продажу 7/8 часток квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кулиняком І.Я. за реєстровим № 1101.

На підставі даного договору за ОСОБА_7 було зареєстровано право власності на 7/8 часток спірної квартири, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14809064 від 06.06.2007 року, виданого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО».

Спадщину після смерті ОСОБА_4 фактично прийняли його син - ОСОБА_2 відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України, оскільки на час відкриття спадщини був малолітньою особою, та батьки ОСОБА_1 і ОСОБА_5 відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, шляхом постійного проживання та реєстрації зі спадкодавцем до дня його смерті.

Дружина спадкодавця ОСОБА_6 спадщину після смерті чоловіка не прийняла, оскільки пропустила строк для прийняття спадщини, встановлений ст. 1270 ЦК України.

27.04.2012 року ОСОБА_8 зареєструвала шлюб з ОСОБА_14 , що підтверджується актовим записом про шлюб № 395, внаслідок чого змінила прізвище на ОСОБА_15 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого Шевченківським відділом ДРАЦС Львівського міського управління юстиції 30.08.2012 року на підставі актового запису № 670.

Спадкоємцями першої черги за законом, які фактично прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 , були його дружина ОСОБА_1 , яка відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадщину прийняла шляхом фактичного проживання та реєстрації зі спадкодавцем до дня його смерті, а також онук ОСОБА_5 , який спадщину прийняв за правом представлення після смерті батька ОСОБА_4 (ч. 1 ст. 1262 ЦК України) відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України, оскільки на час відкриття спадщини був малолітньою особою.

З метою належного оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_4 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Коцюруби Л.Я. з заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , зазначивши у таких заявах, що на день смерті залишилось спадкове майно, яке складається з 7/16 часток квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі цих заяв приватним нотаріусом було заведено спадкову справу № 10/2025 після смерті ОСОБА_4 .

Однак 29.07.2025 року приватним нотаріусом Коцюрубою Л.Я. було повідомлено позивачів про неможливість видачі їм свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , оскільки його частка у спільному майні подружжя - 7/8 частках квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , не визначалась і не виділялась.

Внаслідок наведених обставин позивачі звернулись з даним позовом до суду.

Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Як зазначено у витязі про реєстрацію спадкової справи № 80302122 від 01.03.2025 року, спадкодавець ОСОБА_4 проживав та був зареєстрований до дня смерті за адресою: АДРЕСА_3 .

За даною адресою також проживали і були зареєстровані батьки спадкодавця - ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , відтак вони фактично прийняли спадщину після смерті сина.

Частиною 4 статті 1268 ЦК України передбачено, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину. Враховуючу ту обставину, що на день смерті спадкодавця ОСОБА_4 його син ОСОБА_2 був малолітньою особою, він фактично прийняв спадщину після смерті батька.

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 5 статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України).

Відповідно до п. 3.1 листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Частиною 1 статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Аналогічна норма закріплена у частині 3 статті 368 ЦК України, де зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України та частини другої статті 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У відповідності до ст. 370 ЦК України вбачається, що у разі виділу частки із майна, що є в спільній сумісній власності, частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду та правовідносини, що випливають з права на спадкування.

Так, згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» за №20 від 22.12.1995 року частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 зазначено, що «...зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

У п. 3.4 Листа зазначено, що відповідно до ст. 1226 ЦК частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Згідно постанови ВС у справі № 570/997/19 від 09.07.2021 року, визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про право особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.

Згідно із частиною першою статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частини 1 статті 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

З наведених норм закону вбачається, що за життя ОСОБА_2 належала 1/2 частка у праві власності на 7/8 часток квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , як частка у спільному майні подружжя.

Відтак до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_4 увійшли 7/16 (7/8 : 2) часток квартири АДРЕСА_4 .

До кола спадкоємців після смерті ОСОБА_4 увійшло троє осіб, а саме ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , внаслідок чого частка кожного з них у спадковому майні склала по 7/48 (7/16 : 3).

Як зазначалось вище, ОСОБА_5 фактично прийняв спадщину після смерті сина ОСОБА_4 , однак юридично не оформив, а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

Відтак частка ОСОБА_5 , фактично успадкована після смерті сина, у розмірі 7/48 перейшла до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 7/96 кожному (7/48 : 2).

З огляду на наведене ОСОБА_1 та ОСОБА_2 успадкували по 21/96 часток квартири (7/48 + 7/96 = 21/96), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

Враховуючи наведені обставини суд дійшов висновку, що вимоги позивачів підлягають до задоволення у повному обсязі.

У позовній заяві позивачі просили суд не здійснювати розподіл судових витрат під час ухвалення судового рішення, відтак такий розподіл судом не здійснюється, а оплата судових витрат, пов`язаних з розглядом даної справи, залишається за позивачами.

Керуючись ст. ст. 15, 1216, 1218, 1225, 1261, 1266, 1268 ЦК України, ст. ст. 259, 263, 264, 265, 273, 354 ЦПК України суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частки у нерухомому майні в порядку спадкування за законом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , право власності на 21/96 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом.

Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_6 , право власності на 21/96 частку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ;

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , р.н. невідомий, РНОКПП: НОМЕР_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя Г. Б. Білінська