У Х В А Л А

29.09.2025 Справа №607/19613/25 Провадження №2/607/5511/2025

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області, суддя Вийванко О.М., ознайомившись із позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про стягнення інфляційних збитків, трьох відсотків річних та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про стягнення інфляційних збитків, трьох відсотків річних та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в червні 2000 року він звільнився з органів внутрішніх справ, перебуваю на обліку в Головному Управлінні Пенсійного фонду України в Тернопільській області та отримує пенсію за вислугою років, згідно з Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ (далі Закон №2262). Його пенсія розрахована відповідно до посадового окладу працівника поліції та з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень), премії у розмірах, встановлених законодавством для працівників поліції.

06 вересня 2021 року Тернопільським окружним адміністративним судом ухвалено рішення, справа № 500/4261/21, яким вирішено позов задовольнити. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо не проведення ОСОБА_1 з 01.12.2019 перерахунку та виплати основного розміру пенсії на підставі оновленої довідки Департаменту персоналу Міністерства внутрішніх справ України №22/6-2207 від 28.05.2021 про розмір грошового забезпечення станом на 01.12.2019, із зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області здійснити перерахунок та виплату основного розміру пенсії ОСОБА_1 на підставі оновленої довідки Департаменту персоналу Міністерства внутрішніх справ України №22/6-2207 від 28.05.2021 про розмір грошового забезпечення станом на 01.12.2019, із зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, починаючи з 01.12.2019, із урахуванням проведених виплат. Дане рішення набрало законної сили 07.10.2021.

02 грудня 2021 року та 05 вересня 2025 року позивачем отримано розрахунок на доплату до пенсії від відповідача, в яких останній помісячно обрахував свою заборгованість перед позивачем на підставі рішення по справі № 500/4261/21. Таким чином, станом на 02.01.2021 року та 05.09.2025 заборгованість боржника становить 215 442.62 грн. Тобто заборгованість за судовим рішенням України № 500/4261/21 складає 215 442.62 грн.

Зважаючи на несплату заборгованості з пенсії пов`язану з тривалим, понад 47 місяців, невиконанням рішення по справі № 500/4261/21 та наявністю підстав та умов відповідно до чинного законодавства України для стягнення інфляційних збитків, трьох відсотків річних та моральної шкоди за період з 01 січня 2020 року по 31 січня 2022 року за невиконання грошового зобов`язання, позивач 02.09.2025 висунув до відповідача «Досудову вимогу» про сплату заборгованості з пенсії.

Відповідачем, листом від 17.09.2025 року за № 6227-6470/В-02/8-1900/25 відмовлено у добровільній виплаті інфляційних збитків, трьох відсотків річних та моральної шкоди за невиконання грошового зобов`язання пов`язаних з виплатою доплати до пенсії за судовим рішенням України №500/4261/21. Також, боржник не заперечує, що відповідно до судового рішення України № 500/4261/21 (з 01.12.2019) згадана заборгованість складає 215 442.62 грн.

Оскільки рішення суду по справі № 500/4261/21 не виконане на час подання позовної заяви, то боржником відповідно до вимог Цивільного кодексу України та проведених розрахунків має бути сплачена сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення - 99 613,01, а також три проценти річних від простроченої суми - 19 389,84 за період з 01 січня 2020 року по 31 січня 2022 року.

Також внаслідок допущеної відповідачем бездіяльності, а саме не виконання судового рішення у частині зобов`язання виплати позивачу недоплачену суму пенсії в розмірі 215 442.62 грн, йому завдано боржником моральну шкоду своїми протиправними діями, які пов`язані з неправильним обчисленням розміру пенсії і виплатою її у заниженому розмірі, котрі встановлено рішенням по справі №500/4261/21 (у п.2 визнано протиправною бездіяльність ГУПФ), яка полягає у душевних, моральних та фізичних стражданнях, в наслідок чого періодично відбувалися загостренням наявних хронічних хвороб (серцево- судинних, органів черевної порожнини, сечостатевої системи та захворювання хребта), проведення протягом 2020-2022 рр. довготривалого та дороговартісного амбулаторного та реабілітаційного лікування (2 рази - м.Трускавець, МРЦ МВС України «Перлина Прикарпаття», 2 рази - с.Більче-Золоте, Обласна фізіотерапевтична лікарня реабілітації, смт.Сатанів, відділення № 2 МРЦ МВС України «Південний Буг») у порушенні його життєвих планів, звичайного способу життя та необхідності докладати додаткових зусиль для його організації є доведеним. Через те, що пенсія є основним джерелом існування та необхідна для забезпечення належного рівня життя, у зв`язку із чим вважає, що йому було завдано моральної шкоди відповідачем, яку оцінює у сумі 100 000,00 грн.

Таким чином, відповідач за прострочення виконання грошових зобов`язань, пов`язаних з виплатою пенсії за судовим рішенням України №500/4261/21, в якості компенсації моральної шкоди, завданої протягом періоду з 01.01.2020 по 31.12.2022рр., доречно сплатити на користь позивача 85% відсотків від розрахункової частини майнової ціни даного позову, тобто 100 000,00 грн. (99 613,01 + 19 389,84 * 0.85).

У зв`язку з не досягненням згоди, щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові просить суд стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області коштом Державного бюджету України шляхом списання з казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за період з 01 січня 2020 року по 31 січня 2022 року у розмірі 99 613,01 (дев`яносто дев`ять тисяч шістсот тринадцять) гривень 01 копійка, три проценти річних за період з 01 січня 2020 року по 31 січня 2022 року у розмірі 19 389,84 (дев`ятнадцять тисяч триста вісімдесят дев`ять) гривень 84 копійок та у якості відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органу державної влади, суму в розмірі 100 000.00 (сто тисяч) гривень 00 копійок (пов`язану з тривалим, понад 47 місяців, невиконанням рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року по справі № 500/4261/21).

Перевіривши, дослідивши об`єктивно та оцінивши зібранні у справі докази, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією та законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

У частині першій статті 1 ЦК України указано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства та справи, що виникають із приватноправових відносин.

Частина перша статті 4 КАС України визначає, що публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2); а суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (зокрема без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт під час здійснення ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, зокрема на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7).

За змістом частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити їх захистити шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Адміністративним судам як справи незначної складності підсудні також спори про оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг (пункт 3 частини шостої статті 12 КАС України).

У пункті 1 частини першої статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

У постанові від 04 березня 2020 року у справі № 757/63985/16 (провадження № 14-556цс19) Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок, що: «суди помилково визначили предметну юрисдикцію спору, розглянувши справу в порядку цивільного судочинства, оскільки не врахували, що заявлені вимоги про стягнення з держави України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, завданих Пенсійним фондом України, щодо ненарахованої та неотриманої різниці у пенсії державного службовця за період з березня 2009 року по квітень 2014 року з урахуванням індексу інфляції суму у розмірі 82 617,35 грн. шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з Єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади є публічно-правовим спором, виник з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Спір стосовно недоотриманих сум пенсії також є публічно-правовим, оскільки виник з публічно-правових відносин, пов`язаних зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій з приводу нарахування та виплати пенсії, а тому він повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 127/3233/19 (провадження № 14-588цс19)».

У постанові від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18 (провадження № 14-158цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин».

Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства (див. постанову Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 570/4129/20 (провадження № 61-14586св21)).

Предметом спору, у справі, що переглядається, є стягнення інфляційних збитків, трьох відсотків річних та моральної шкоди за невиконання рішення суду по справі № 500/4261/21.

Відповідачем за такими вимогами є держава Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області - суб`єкт владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, тобто уповноважений здійснювати нарахування і виплату пенсії позивачу.

Вирішення цього спору по суті буде залежати від правомірності нарахування та виплати позивачу недоотриманої пенсії, а такі правовідносини за своїм змістом є публічно-правовими та ґрунтуються на нормах публічного права.

Тобто за вказаною позовною вимогою між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій з приводу нарахування та виплати пенсії позивачу, а отже, такий спір повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, суд вважає, що слід відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про стягнення інфляційних збитків, трьох відсотків річних та моральної шкоди, у зв`язку із тим, що справу не належить розглядати в порядку цивільного судочинства. Роз`яснити позивачу, що вирішення даного спору відноситься до компетенції адміністративного суду.

На підставі наведеного, керуючись ст. 186, 259, 260, 261, 352-354 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про стягнення інфляційних збитків, трьох відсотків річних та моральної шкоди.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесений до юрисдикції адміністративного суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному вебпорталі судової влади України за вебадресою http://court.gov.ua/fair/sud.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів, з дня її проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину ухвали суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту ухвали суду.

Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручено у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Ухвала суду складена та підписана 29 вересня 2025 року.

Суддя О. М. Вийванко