Справа № 630/779/25
Провадження № 2/630/341/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2025 року м Люботин

Люботинський міський суд Харківської області у складі:

головуючого судді Малихіна О.О.,

за участю секретаря Нерубацької А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Люботин Харківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 630/779/25 (провадження № 2/630/341/25) за позовною заявою ОСОБА_1 до Люботинської міської ради Харківської області з вимогами:

Припинити право власності на 1/3 частину житлового будинку літ. «А-1», загальною площею 64,20 кв.м, житловою площею 24,00 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 , що належить їй на підставі рішення народного суду Харківського району Харківської області від 28 жовтня 1969 року, та зареєстрованого 16 квітня 1970 року в КП «Люботинське БТІ» під номером 6414 в реєстраційній книзі номер 48.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину житлового будинку літ. «А-1», загальною площею 64,20 кв.м, житловою площею 24,00 кв.м, з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку набувальної давності;

в с т а н о в и в:

В обґрунтування заявленого позову позивач ОСОБА_1 вказула, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , розташований житловий будинок, який був збудований її батьком ОСОБА_3 підставі договору на право будівництва будинку і безстрокового користування земельною ділянкою, посвідченого Люботинською держнотконторою Харківської області 05 квітня 1950 року, реєстровий номер 6307. 05 грудня 1967 року ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до якого все його майно він заповідав наступним чином: синові ОСОБА_4 1/4 частину, сестрі ОСОБА_5 1/4 частину, та дочці ОСОБА_6 1/2 частину. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

На час смерті її батько ОСОБА_3 був вдруге одружений на ОСОБА_2 , яка після смерті свого чоловіка звернулася до Харківського районного суду Харківської області із позовною заявою про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку забудови та поділу спільного майна подружжя. Рішенням народного суду Харківського району Харківської області від 28 жовтня 1969 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені частково та визнано за нею право власності на 1/3 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . І таким чином після смерті ОСОБА_3 до складу спадщина увійшли 2/3 частини вказаного вище житлового будинку. Вона, ОСОБА_1 , та її брат ОСОБА_4 спадщину після батька прийняли, оскільки звернулися до нотаріальної контори з відповідними заявами, а інший спадкоємець ОСОБА_5 від прийняття спадщини відмовилась на їх користь. ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її брат ОСОБА_4 , який за життя не отримав свідоцтва про право на спадщину у вигляді 1/3 частини житлового будинку, яку прийняв після батька. Після смерті ОСОБА_4 вона, ОСОБА_1 , подала заяву про прийняття спадщини, якою він володів, інших спадкоємців не було. В 2025 року вона, ОСОБА_1 , звернулась до державного нотаріуса та отримала свідоцтва про право власності на спадщину, яку прийняла після смерті батька ОСОБА_3 та після смерті брата ОСОБА_4 . Тому наразі вона є власником 2/3 частин житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Але, як зазначила у позові ОСОБА_1 , вона фактично володіє усім житловим будинком, користується ним та здійснює догляд, оскільки інший співвласник ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після її смерті до нотаріальної контори звернувся син померлої ОСОБА_7 з заявою про прийняття спадщини у вигляді банківських вкладів, а від свого права на спадкування частини житлового будинку відмовився в усному порядку, оскільки передав їй, ОСОБА_1 , правовстановлюючі документи на частину житлового будинку, яким володіла ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 помер та спадщину після нього ніхто не прийняв, оскільки у нього не було родини та близьких родичів. Від тоді ніхто не заявляв про своє право володіння 1/3 частиною житлового будинку, яка була зареєстрована на ім`я ОСОБА_2 та якою володів ОСОБА_7 , а вона, ОСОБА_1 , після їх смерті безперервно і відкрито володіє та користується вказаною часткою житлового будинку. Саме тому з метою оформлення свого права володіння позивач звернулася з вказаним позовом до суду.

Ухвалою від 24 червня 2025 року було відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Відповідачем Люботинською міською радою Харківської області у встановлений судом строк відзив не поданий.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, але подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, вказала, що позов підтримує повністю, та просила суд його задовольнити.

Відповідач Люботинська міська рада Харківської області подала суду заяву, в який просила розгляд справи проводити за відсутності її представника.

В судовому засіданні, дослідивши наявні в справі докази, суд встановив наступне.

Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого Люботинським БТІ станом на 04 квітня 2025 року, спірним є житловий будинок літ. «А-1», з прибудовою літ. «А1», верандою літ. «а», ганком літ. «а1», погребом літ. «а2», загальною площею 64,20 кв.м, житловою площею 24,00 кв.м, та господарські будівлі і споруди: сарай літ. «Б», сарай літ. «В», вбиральня літ. «Г», душ літ. «Д», огорожа №5, огорожа №3, ворота №4, вигрібна яма №6, водопровід №7, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Зміна назви вулиці Чайковського на вулицю Бардакова Юрія відбулась на підставі розпорядження Харківської обласної військової адміністрації № 514В від 26 липня 2024 року.

За інформацією, наданою 25 березня 2025 року КП «Люботинське АПБ» Люботинської міської ради Харківської області, право власності на спірний житловий будинок станом на 31 грудня 2012 року було зареєстровано в 2/3 частинах на ім`я ОСОБА_3 на підставі договору на право будівництва будинку і безстрокового користування земельною ділянкою, посвідченого 05 квітня 1950 року Люботинською держнотконторою Харківської області за реєстр. № 6307; та в 1/3 частині на ім`я ОСОБА_2 на підставі рішення народного суду Харківського району Харківської області від 28 жовтня 1969 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від 04 січня 1968 року, виданим Люботинським міським бюро ЗАГС.

Враховуючи, що ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , тобто в період дії Цивільного кодексу України 1963 року, суд вважає за доцільне керуватися нормами ЦК України в редакції 1963 року, так як відповідно до п.4 Перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, Цивільний кодекс України 2003 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Відносно цивільних правовідносин, які виникли до вступу в силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, його положення застосовуються до тих прав і обов`язків, які виникли та продовжують існувати після вступу його в силу. В зв`язку з тим, що вказані правовідносини виникли та продовжували існувати до 01 січня 2004 року, тобто до вступу в силу Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, суд вважає за необхідне застосувати до правовідносин між сторонами по справі правові норми, передбачені Цивільним кодексом України в редакції 1963 року.

Згідно зі ст. 525 ЦК України (в редакції 1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Тобто спадщина, яка складається з 2/3 житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_3 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За життя ОСОБА_3 склав заповіт, який був посвідчений 05 грудня 1967 року державним нотаріусом Валківської державної нотаріальної контори Харківської області, та за яким він все своє майно, яке на день його смерті буде йому належати та на яке він за законом матиме право, він заповів наступним чином: синові ОСОБА_9 1/4 частину, сестрі ОСОБА_5 - 1/4 частину, дочці ОСОБА_6 1/2 частину.

Згідно з ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) спадкоємець, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав в нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Як вбачається з тексту свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 09 травня 2025 року державним нотаріусом Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області в спадковій справі № 77/1968 та зареєстрованого за № 4-233, спадкоємцями, які прийняли спадщину за заповітом ОСОБА_3 після його смерті, були його діти ОСОБА_10 і син ОСОБА_4 , і що інший спадкоємець за заповітом ОСОБА_5 відмовилась він прийняття спадщини на користь інших спадкоємців ОСОБА_1 і ОСОБА_4 . Вказане свідоцтво було видано на підтвердження виникнення права власності у ОСОБА_1 на 5/12 частин спірного житлового будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_2 , виданого відділом державної РАЦС по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції.

З тексту свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 09 травня 2025 року державним нотаріусом Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області в спадковій справі № 27/2015 та зареєстрованого за № 4-234, вбачається, що спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 прийняла його рідна сестра ОСОБА_1 , і що складу спадщини увійшли 3/12 частин спірного житлового будинку, які ОСОБА_4 прийняв у спадщину за заповітом після смерті свого батька ОСОБА_3 , але право власності на які за життя не оформив.

Вказане свідоцтво було видано на підтвердження виникнення права власності у ОСОБА_1 на 3/12 частин спірного житлового будинку.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 володіє на праві власності 8/12 (або 2/3) частинами спірного житлового будинку.

Що ж до іншого співвласника ОСОБА_2 , то як вбачається з актового запису про смерть № 242 від 24 травня 2006 року, складеного відділом РАЦС Люботинського міського управління юстиції Харківської області, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в місці свого проживання АДРЕСА_2 . Про смерть ОСОБА_2 було заявлено ОСОБА_7 , який проживав за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно із повідомленням Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області від 23 липня 2025 року, після смерті ОСОБА_2 до нотаріальної контори звернувся 05 вересня 2007 року ОСОБА_7 з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, яка складається з грошових внесків з процентами, що знаходяться в Держощадбанку міста Люботин, які належали ОСОБА_2 та які вона заповіла йому по заповідальному розпорядженню. 07 вересня 2006 року на ім`я ОСОБА_7 державним нотаріусом було видано свідоцтво про право власності на спадщину за заповідальним розпорядженням. Інші свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_7 не видавались, заповіти від імені ОСОБА_2 не посвідчувались.

Таким чином, спадкоємцем на відкриту після смерті ОСОБА_2 спадщину у вигляді 1/3 частина спірного житлового будинку був ОСОБА_7 .

Як вбачається з актового запису про смерть № 244 від 31 липня 2012 року, складеного відділом РАЦС Люботинського міського управління юстиції Харківської області, ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 в місці свого проживання АДРЕСА_3 .

За повідомленням відділу з питань державної реєстрації виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області від 30 липня 2025 року, інформація про реєстрацію постійного місця проживання інших осіб за адресою проживання ОСОБА_7 на день його смерті відсутня.

У відповідності до ст.ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини; незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно із повідомленням Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області від 23 липня 2025 року, після смерті ОСОБА_7 до нотаріальної контори в шестимісячний строк з заявами про прийняття чи відмову від спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право власності на спадщину нікому не видавались.

Наведені обставини вказують на те, що з 31 липня 2012 року 1/3 частина спірного житлового будинку не має власника.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

За змістом наведеної норми для набуттям права власності за набувальною давністю потрібна сукупність таких умов - володіння має бути добросовісним, тобто таким коли особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності та володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто, є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України 2003 року); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України 2003 року). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто, бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18).

Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (ч. 5 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України).

Визнаючи поняття «умови набуття права власності на чужі речі», Верховний Суд в Постанові від 04 липня 2018 року в справі № 201/12550/16-ц визначив, що: «Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності».

Таким чином, позивач повинен довести: законність об`єкта володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Згідно п. 11 Постанови Пленуму № 5, враховуючи положення ст.ст. 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Згідно п. 13 Постанови Пленуму № 5, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст.ст. 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Згідно п. 14 Постанови Пленуму № 5, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 постійно, щонайменше з вересня 2014 року, відколи їй належить 2/3 частини спірного житлового будинку, користується цим будинком в цілому, доглядає за ним, та вважає його родинним будинком, який дістався їй у спадщину від членів її родини. Тобто позивач відкрито, безперервно володіє нерухомим майном.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 фактично володіє житловим будинком, відкрито та безперервно володіла нерухомим майном протягом останніх десяти років, а також те, що також те, що ніхто не заявив про свої права на спірну частину житлового будинку, суд задовольняє позов в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 524, 525, 529, 534, 549 ЦК України (в редакції 1963 року), ст.ст. 344, 1220, 1268, 1269 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 77, 263, 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Припинити право власності на 1/3 частину житлового будинку літ. «А-1», загальною площею 64,20 кв.м, житловою площею 24,00 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_2 , що належить їй на підставі рішення народного суду Харківського району Харківської області від 28 жовтня 1969 року, та зареєстрованого 16 квітня 1970 року в КП «Люботинське БТІ» під номером 6414 в реєстраційній книзі номер 48.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину житлового будинку літ. «А-1», загальною площею 64,20 кв.м, житловою площею 24,00 кв.м, з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку набувальної давності.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення. Учасники справи, яким повне рішення не було вручено у день його складання мають право подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня вручення їм повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ідентифікаційний № НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_1 ;

Відповідач - Люботинська міська рада Харківської області, , юридична адреса: Харківська область, Харківський район, м. Люботин, вул. Слобожанська, 26.

Суддя О. О. Малихін

Повне рішення складено

08 вересня 2025 року.