Ухвала

Іменем України

19 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 761/29094/23

провадження № 61-8398ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 грудня 2024 року у складі судді: Мальцева Д. О., та постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2025 року у складі колегії суддів: Євграфової Є. П., Писаної Т. О., Гаращенка Д. Р., у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання незаконним наказу про припинення повноважень, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «АМПУ», підприємство) про визнання незаконним наказу про припинення повноважень, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що з 28 серпня 2019 року ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах з Ренійською філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Ренійського морського порту) (далі - ДП «АМПУ»).

Наказом Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України (далі - Міністерство) від 27 липня 2023 року № 35-ОС, крім іншого, припинено повноваження ОСОБА_1 шляхом звільнення його з посади начальника Ренійської філії ДП «АМПУ» (адміністрація Ренійського морського порту) в перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність. Наказом заступника начальника Ренійської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Ренійського морського порту) від 07 серпня 2023 року № 525 - К/21 припинено повноваження ОСОБА_1 на посаді начальника Ренійською філії ДП «АМПУ», а саме 07 серпня 2023 року, відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Як наслідок, з ОСОБА_1 розірвано трудовий договір з ініціативи роботодавця (фактично звільнено з роботи). Позивач ОСОБА_1 вважав припинення його повноважень на займаній посаді незаконним, оскільки він не є посадовою особою і відповідно розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця в даному випадку з підстави, передбаченої пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, є незаконним. Крім того, позивач вважає, що за весь час вимушеного прогулу, спричиненого незаконним розірванням трудового договору (звільненням), йому має бути виплачено середній заробіток. Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом до відповідачів за захистом своїх прав та інтересів.

ОСОБА_1 просив:

визнати незаконним наказ Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 27 липня 2023 року № 35-ОС про припинення повноважень ОСОБА_1 на посаді начальника Ренійської філії ДП «АМПУ»в перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України;

визнати незаконним наказ заступника начальника Ренійської філії ДП «АМПУ» від 07 серпня 2023 року № 525 - К/21 про припинення повноважень ОСОБА_1 на посаді начальника Ренійської філії ДП «АМПУ» в перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України;

поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Ренійської філії ДП «АМПУ» (адміністрація Ренійського морського порту) з 07 серпня 2023 року;

стягнути з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08 серпня 2023 року по 22 грудня 2024 року (включно) в загальному розмірі 1 559 496, 36 грн. без відрахувань податків та обов`язкових платежів;

допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 та стягнення середнього місячного заробітку у розмірі 95 582,96 грн без відрахування податків та обов`язкових платежів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 грудня 2024 року з урахування ухвали цього суду від 02 січня 2025 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 задоволено частково:

визнано незаконним наказ Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 27 липня 2023 року № 35-ОС про припинення повноважень ОСОБА_1 на посаді начальника Ренійської філії ДП «АМПУ»в перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України;

визнано незаконним наказ заступника начальника Ренійської філії ДП «АМПУ» від 07 серпня 2023 року № 525 - К/21 про припинення повноважень ОСОБА_1 на посаді начальника Ренійської філії ДП «АМПУ» в перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України;

поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Ренійської філії ДП «АМПУ» (Адміністрація Ренійського морського порту) з 08 серпня 2023 року;

стягнуто з ДП «АМПУ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 153 724,40 грн (сума зазначена без вирахування податків та обов`язкових платежів)»;

допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 та стягнення середнього місячного заробітку у розмірі 70 505,38 грн без вирахування податків та обов`язкових платежів;

стягнуто з ДП «АМПУ» на користь держави судовий збір в сумі 18 375,06 грн;

у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

системний аналіз положень пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України та частини третьої статті 99 ЦК України дає: підстави для висновку, що припинення повноважень члена виконавчого органу може відбутися у будь-який час та з будь-яких підстав. Необхідність таких правил обумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління;

розірвання трудового договору згідно з пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за наявності попереднього припинення повноважень посадової особи, тобто рішення вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників.

отже, для звільнення за вказаною нормою мають бути присутні обставини: звільнений працівник повинен бути посадовою особою товариства; повинно заздалегідь відбутись припинення його повноважень (окреме рішення вищого органу управління), що в наступному є підставою для розірвання з ним трудового договору в порядку, передбаченому чинним законодавством України та статутними документами господарського товариства;

суд першої інстанції вказав, що пунктом 46 Статуту ДП «АМПУ» перелічено посадових осіб, які вважаються посадовими особами підприємства. Серед посадових осіб, які вважаються посадовими особами підприємства, згадуються посади керівників відокремлених підрозділів підприємства (філій, представництв, відділень, та інших відокремлених підрозділів). Суд звернув увагу, що посада, яку займав позивач, називається «начальник Ренійської філії ДП «АМПУ» (адміністрація Ренійського морського порту)», а не «керівник філії Підприємства», а тому суд дійшов висновку, що посади начальників філій (адміністрацій морських портів) пункту 46 Статуту не відносить до посадових осіб підприємства;

суд зазначив, що відповідно до п. 3.1 Положення про філію ДП «АМПУ», затвердженого наказом Міністерства інфраструктури від 28 травня 2019 року № 404, Філія є відокремленим підрозділом Підприємства, який не має статусу юридичної особи та здійснює від імені Підприємства частину господарської діяльності. У пунктах 5.1., 5.2. вказаного Положення зазначено, що керівництво Філією на принципах єдиноначальства здійснює Начальник Філії, який призначається на посаду та звільняється з посади Уповноваженим органом управління за поданням Голови Підприємства. Начальник Філії підпорядковується Голові Підприємства та діє на підставі цього Положення, довіреності на право вчинення дій, виданої Головою Підприємства, та керується розпорядчими документами Підприємства.

суд виснував, що аналізуючи вищенаведене, можна дійти висновку, що розірвання трудового договору з підстави, передбаченої пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, стосується посадових осіб - членів колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособового керівника, на яких при призначенні на посаду покладаються функції по управлінню за рішенням власника або уповноваженого органу в межах своїх повноважень. Щодо інших посадових осіб, то розірвання з ними трудового договору має відбуватись на інших підставах, встановлених трудовим законодавством, що також передбачає дотримання відповідних встановлених цим законодавством гарантій. При цьому віднесення статутом товариства певної посади до категорії «посадових осіб» не є підставою для визнання її такою, до якої застосовується положення пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України. Отже, суд дійшов висновку, що на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України не може бути звільнено працівника філії державного підприємства, який не є членом виконавчого органу. Аналогічні висновки зроблені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2023 року в справі № 766/23789/19;

суд першої інстанції вказав, що встановлено, що ОСОБА_1 не був членом наглядової ради чи правління підприємства, працював на посаді начальника Ренійської філії ДП «АМПУ» (адміністрація Ренійського морського порту), яка не є самостійною юридичною особою. Отже, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не є особою, що входить до виконавчого органу підприємства та не володіє правом на прийняття корпоративних чи управлінських рішень підприємства (фактично найманий працівник). Суд звернув увагу, що ОСОБА_1 був прийнятий на цю посаду без укладення трудового договору, у якому б зазначались додаткові умови розірвання трудового договору та припинення його повноважень. Враховуючи викладене, посада позивача не відноситься до кола суб`єктів трудових правовідносин, до яких може застосовуватись додаткова підстава звільнення, яка передбачена пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, а тому його звільнення є незаконним, як наслідок, позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення його на роботі є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

суд виснував, що оскільки днем звільнення позивача є 07 серпня 2023 року, який є останнім робочим днем позивача, а тому дійшов висновку, що позивача необхідно поновити на посаді начальника Ренійської філії ДП «АМПУ» (адміністрація Ренійського морського порту) з 08 серпня 2023 року;

з огляду на вищевикладене, суд відхилив доводи відповідачів, що чинним трудовим законодавством не передбачено жодних виключень з переліку посадових осіб, з якими може бути розірвано трудовий договір на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, як юридично не спроможні;

статтею 235 КЗпП України позивач наділений правом вимагати в судовому порядку сплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, у тому числі, починаючи з наступного дня після дня звільнення, а саме з 08 серпня 2023 року і до дня ухвалення судом рішення, а саме до 23 грудня 2024 року. Вищевказаний період має 360 робочих днів. Середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи становить 3 204,79 грн. З огляду на викладене, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з ДП «АМПУ» на користь позивача за цим позовом становить 1 153 724,40 грн (3 204,79*360).

Постановою Київського апеляційного суду від 14 травня 2025 року апеляційну скаргу Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, в інтересах якого діяла ОСОБА_2 , залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ДП «АМПУ», в інтересах якого діяла ОСОБА_3 , задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 грудня 2024 року скасовано в частині розподілу судових витрат по сплаті судового збору, ухваливши у цій частині нове судове рішення. Стягнуто з ДП «АМПУ» та Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України на користь держави судовий збір в розмірі 14 758,00 грн, по 7 358,00 грн з кожного. В решті рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 грудня 2024 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

суд першої інстанції зробив правильні висновки про те, що посада позивача не відноситься до кола суб`єктів трудових правовідносин, до яких може застосовуватись додаткова підстава звільнення, передбачена пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, а тому його звільнення є незаконним;

основними критеріями для застосування пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України є належність конкретної посади до органу управління юридичної особи та передбачена законодавством чи статутом процедура припинення повноважень такої посадової особи за рішенням власника;

ДП «АМПУ»є державним унітарним комерційним підприємством, утвореним відповідно до законодавства, що забезпечує функціонування морських портів безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрація морського порту) (пункт 1 частини першої статті 1 Закону України «Про морські порти», Статут ДП «АМПУ»). Підприємство діє на основі державної власності та входить до сфери управління Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України (абзац п`ятий частини першої статті 63, статті 73 ГК України);

управління Підприємством здійснюється його органами, склад, компетенція та порядок утворення, призначення і звільнення яких визначаються законодавством та Статутом підприємства (пункт 47 Статуту). Згідно з пунктом 49 Статуту, управління підприємством здійснює Голова підприємства, який призначається та звільняється наглядовою радою підприємства. Наглядова рада підприємства є органом управління, який контролює і регулює діяльність Голови підприємства (пункт 76 Статуту). Пункт 50 Статуту ДП «АМПУ» відносить до посадових осіб підприємства: Голову Підприємства та його заступників; головного бухгалтера Підприємства; членів наглядової ради Підприємства; керівників структурних підрозділів апарату управління; керівників відокремлених підрозділів підприємства (філій, представництв) та їх заступників; головних бухгалтерів відокремлених підрозділів; капітанів морських портів та працівників служб капітанів морських портів. Щодо керівників філій (адміністрацій морських портів), частиною третьою статті 15 Закону України «Про морські порти» та пунктом 112.4 Статуту ДП «АМПУ» визначено, що вони призначаються на посаду та звільняються з посади Уповноваженим органом управління (Міністерством) за поданням Голови підприємства;

апеляційний суд вказав, що з матеріалів справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 обіймав посаду начальника Ренійської філії ДП «АМПУ» (адміністрація Ренійського морського порту). Відповідно до пункту 3.1 Положення про Ренійську філію ДП «АМПУ», філія є відокремленим підрозділом підприємства, який не має статусу юридичної особи та здійснює від імені підприємства частину господарської діяльності. Керівництво Філією здійснює начальник Філії, який підпорядковується голові підприємства та діє на підставі положення та довіреності (пункти 5.1, 5.2 Положення). Аналізуючи вищенаведені норми права та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що розірвання трудового договору з підстави, передбаченої пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, стосується лише посадових осіб - членів колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособового керівника, на яких при призначенні на посаду покладаються функції з управління за рішенням власника або уповноваженого органу в межах їхніх повноважень. Хоча пункт 50 Статуту ДП «АМПУ» відносить керівників відокремлених підрозділів (філій) до посадових осіб підприємства, сам по собі факт віднесення статутом певної посади до категорії «посадових осіб» не є безумовною підставою для застосування положення пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України. Для цього необхідно, щоб така особа була членом органу управління (керівного, виконавчого, наглядового) юридичної особи, і її повноваження могли бути припинені за рішенням власника в порядку, передбаченому цивільним законодавством;

апеляційний суд виснував, що оскільки ОСОБА_1 не був членом наглядової ради чи правління підприємства і обіймав посаду начальника філії, яка не є самостійною юридичною особою та не входить до виконавчого органу підприємства з правом приймати корпоративні чи управлінські рішення, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що він по суті є найманим працівником, а не посадовою особою у розумінні пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України. Відповідно, розірвання трудового договору з такими особами має відбуватись на інших підставах, встановлених трудовим законодавством, що також передбачає дотримання відповідних гарантій. ОСОБА_1 був прийнятий на цю посаду без укладення трудового договору, у якому б зазначались додаткові умови розірвання трудового договору та припинення його повноважень, а отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України не може бути звільнено працівника філії державного підприємства, який не є членом виконавчого органу. Позивач не був членом виконавчого органу ДП «АМПУ»;

апеляційний суд виснував, що всі три критерії, визначені Великою Палатою Верховного Суду як підстава для розірвання трудового договору за пункту 5 частини першою статті 41 КЗпП України у відповідачів були відсутні;

апеляційний суд, що на рівні Касаційного цивільного суду Верховного Суду (а також Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду і навіть на рівні Великої Палати Верховного Суду) - у цій категорії справ (щодо звільнення за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України) і навіть стосовно того самого відповідача - ДП «АМПУ»- склалася усталена судова практика. Після винесення постанови ВП Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 573/1020/22, Касаційний цивільний суд Верховного Суду 17 вересня 2024 року у справі № 761/44699/19 виніс постанову за ідентичними обставинами та з ідентичними учасниками справи, визнавши таке припинення повноважень та звільнення незаконним та поновивши позивача на посаді начальника філії ДП «АМПУ». Висновки, сформовані Верховним Судом, а тим більше Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду Верховного Суду та Великою Палатою Верховного Суду, є обов`язковими для суду при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин;

ураховуючи викладене, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про стягнення на підставі частини другої статті 235 КЗпП України середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, який за відсутності заперечень з боку учасників процесу щодо розрахунку середньоденної заробітної плати позивача, правильно розрахований судом першої інстанції;

при цьому, колегія суддів відхилила доводи відповідачів щодо належності позивача до кола суб`єктів до яких застосовується пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України та дотримання процедури звільнення, адже встановлено, що ДП «АМПУ» є юридичною особою публічного права, а не господарським товариством, і позивач не був членом виконавчого органу підприємства. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 липня 2024 року у справі № 573/1020/22 чітко визначила, що пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України застосовується виключно до членів виконавчого органу господарських товариств, а не до посадових осіб юридичних осіб публічного права. Таким чином, обставини справи не відповідають критеріям застосування цієї норми;

аргументи відповідачів щодо відсутності обмежень у застосуванні пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України колегія суддів відхилила, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 липня 2024 року у справі № 573/1020/22 чітко обмежила коло суб`єктів, до яких може застосовуватись вказана норма, виключивши з нього юридичних осіб публічного права та осіб, що не є членами виконавчого органу господарського товариства. Таким чином, дії Міністерства щодо розширеного застосування цієї норми є протиправними та не відповідають принципу правової визначеності та верховенства права;

разом з тим, колегія суддів частково погодилась з доводами апеляційної скарги ДП «АМПУ» щодо неправильного розрахунку та розподілу судового збору, адже суд першої інстанції стягнув судовий збір у розмірі 18 375,06 грн лише з ДП «АМПУ». Згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» , за подання до суду позовної заяви майнового характеру, поданої фізичною особою, встановлено ставку судового збору у розмірі 1 відсоток ціни позову. Відповідно, при присудженні суми 1 153 724,40 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, сума судового збору за майнову вимогу мала б становити 11 537,24 грн (1% від 1 153 724,40 грн). Крім того, позивачем були заявлені немайнові вимогі про визнання незаконними наказів про припинення повноважень та поновлення на роботі, за яку судовий збір становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що за три вимоги дорівнює 3 220,80 грн. Таким чином, загальна сума судового збору, що підлягає стягненню, становить 11 537,24 грн + 3 220,80 грн = 14 758,04 грн. Суд першої інстанції помилково розрахував судовий збір, виходячи з 1,5 відсотка ціни позову, як для юридичної особи, що і складало б суму 18 375,06 грн. Відповідальність за незаконне звільнення лежить на обох відповідачах, що призвело до порушення прав позивача. Відповідно до вимог частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на спільність дій відповідачів, тягар судового збору має бути покладений на них у рівних частинах.

Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України (далі - Міністерство) 02 липня 2025 року через підсистему Електронний суд подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2025 року (повне судове рішення складено 02 червня 2025 року).

Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 22 липня 2025 року ці недоліки було усунуто, зокрема надано уточнену касаційну скаргу, у якій Міністерство просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Підставою касаційного оскарження судових рішень Міністерство у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 09 грудня 2020 року у справі № 487/2178/19; від 15 січня 2020 року у справі № 761/21008/18; від 26 лютого 2020 року у справі № 310/2428/18; у справах № 490/4465/18, № 522/11627/17.

Касаційна скарга в частині підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України мотивована тим, що:

судами застосовано висновки Верховного Суду у справах № 766/23789/19 та № 761/44699/19, які не можуть бути релевантними до спірних правовідносин, через викладення висновків у таких рішеннях у неподібних правовідносинах щодо процедури звільнення позивачів з посад та неподібного суб`єктного складу спірних правовідносин. Зокрема, застосування пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України при звільненні позивачів у вказаних судових справах відбувалось не Міністерством, не у спеціально передбаченій статтею 15 Закону України «Про морські порти України» процедурі такого звільнення, за наказами підприємства, а не Міністерства. Застосування висновків судів щодо застосування пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України при звільненні у нерелевантних та таких, що суттєво різняться за суб`єктним складом, встановленими обставинами та правовим підґрунтям для застосування такої підстави для звільнення, свідчить про те, що судами у справі № 761/29094/23 через порушення норм процесуального права, тобто не встановлення нерелевантності висновків Верховного Суду у справах № 766/23789/19 та № 761/44699/19 порушено і норми матеріального права, адже станом на сьогодні існують висновки Верховного Суду у інших подібних справах № 487/2178/19, № 761/21008/18, № 310/2428/18, № 490/4465/18, в яких звільнення саме Мінрозвитку на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України посадових осіб ДП «АМПУ» визнавалось правомірним;

суб`єктний склад та процедура звільнення позивача у цьому спорі не є подібними до справи № 761/29094/23, адже позивачів у справі № 766/23789/19, № 761/44699/19 з неподібної посади звільнено підприємством, а не Міністерством. Повноваження ж на звільнення позивача у справі № 761/29094/23 надано Міністерству спеціальним Законом України «Про морські порти України», Статутом і положенням про філію та щодо такого звільнення визначено спеціальну процедуру - звільнення відбувається після отримання ініціативи такого звільнення від уповноваженого Державою з особі Міністерства органу на управління підприємством - Голови ДП «АМПУ»;

Міністерство звертало увагу судів на наявній релевантній судовій практиці стосовно правомірності застосування пункту 5 частини першої статті 41 КзпП України у подібних справах № 487/2178/19; № 522/11627/17 та інших, рішення в яких набрало законної сили, та в яких суди дійшли висновку про законність звільнення Міністерством за відповідним поданням ДП «АМПУ» визначених установчими документами підприємства посадових осіб ДП «АМПУ» на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП з дотриманням порядку та процедури, встановленими Законом України «Про морські порти України». З означених судових рішень вбачається можливість та правомірність застосування пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП до припинення повноважень з керівником відокремленого підрозділу державного підприємства без статусу юридичної особи;

Верховний Суд у справі № 766/23789/19 не відступив від правових висновків стосовно правомірності застосування пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України у подібних справах № 487/2178/19; № 522/11627/17, висновки у яких і мали бути застосовані судами у справі № 761/29094/23 зважаючи на суб`єктний склад правовідносин у цій справі, проте ухвалено протилежне рішення релевантним справам.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що з 28 серпня 2019 року ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах з Ренійською філією ДП «АМПУ» (адміністрація Ренійського морського порту), що підтверджується копією наказу від 27 серпня 2019 року № 90-О. Відповідно до вказаного наказу ОСОБА_1 28 серпня 2019 року приступив до роботи на посаді начальника Ренійської філії ДП «АМПУ» (адміністрація Ренійського морського порту) на підставі заяви позивача та подання в.о. Голови ДП «АМПУ» Р. Вецкаганса від 20 серпня 2019 року № 2926/10-03-06/Вих, з посадовим окладом згідно зі штатним розписом.

Наказом Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 27 липня 2023 року № 35-ОС, крім іншого, припинено повноваження ОСОБА_1 шляхом звільнення його з посади начальника Ренійської філії ДП «АМПУ» в перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 1 КЗпП України. Зі змістом вказаного наказу позивач ознайомився 07 серпня 2023 року, що підтверджується копією наказу від 27 липня 2023 року № 35-ОС.

Наказом заступника начальника Ренійської філії ДП «АМПУ» від 07 серпня 2023 року № 525-К/21 припинено повноваження ОСОБА_1 шляхом звільнення його з посади начальника Ренійської філії ДП «АМПУ» (адміністрація Ренійського морського порту) в перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність, а саме 07 серпня 2023 року, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України. Як наслідок, з ОСОБА_1 розірвано трудовий договір з ініціативи роботодавця (фактично звільнено з роботи) на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, про що зроблено відповідний запис в трудовій книжці позивача.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частина шоста статті 43 Конституції України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб (пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України).

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14 зроблено висновок, що «звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України та статті 240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2023 року у справі № 766/23789/19 (провадження № 61-3796сво 21) зазначено, що:

«системний аналіз положень пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України та частини третьої статті 99 ЦК України дає підстави для висновку, що припинення повноважень члена виконавчого органу може відбутися у будь-який час та з будь-яких підстав. При цьому припинення повноважень члена виконавчого органу гарантується нормами цивільного права для припинення або запобіганню негативного впливу на управлінську діяльність товариства. Необхідність таких правил обумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 10 квітня 2019 року у справі № 510/456/17, провадження № 14-1цс19, від 04 лютого 2020 року у справі № 915/540/16, провадження № 12-100гс19).

Згідно зі статтею 92 ЦК України дієздатність юридичної особи здійснюється через її органи. Поняття дієздатності є цивілістичним, а отже, формування, зміна та припинення органів юридичної особи регулюються цивільним законодавством. Той факт, що члени колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособовий його керівник перебувають

у трудових відносинах із товариством, не встановлює пріоритет трудового регулювання над цивільним, оскільки до цих відносин не може застосовуватися модель «роботодавець - працівник», властива трудовим відносинам. Правовий статус членів колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособового його керівника значно відрізняється від статусу інших працівників, що обумовлено специфікою його трудової діяльності, яка полягає у виконанні ним функцій по управлінню товариством.

Розірвання трудового договору згідно з пунктом 5 частини першої статті 41КЗпП України можливе за наявності попереднього припинення повноважень посадової особи, тобто рішення вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників. Для звільнення за вказаною нормою мають бути присутні обставини: звільнений працівник повинен бути посадовою особою товариства; повинно заздалегідь відбутись припинення його повноважень (окреме рішення вищого органу управління), що в наступному є підставою для розірвання з ним трудового договору в порядку, передбаченому чинним законодавством України та статутними документами господарського товариства.

Таким чином, умовою для звільнення працівника, який є посадовою особою, за цією статтею КЗпП України є припинення повноважень цієї посадової особи, яке має відбуватися відповідно до законодавства та передувати звільненню, оскільки поняття «припинення повноважень» не є тотожним поняттю «звільнення».

Разом із цим, передбачена пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України підстава розірвання трудового договору не передбачає необхідності попереднього повідомлення про звільнення, з`ясування вини працівника, доцільності та причини звільнення, врахування попередньої роботи та інших позитивних результатів. […]

…основними критеріями при визначенні кола посадових осіб, до яких може бути застосована ця норма, є, по-перше, належність конкретної посади до органу управління (керівного, виконавчого, наглядового тощо) юридичної особи, в тому числі закріплення статусу посадової особи в статуті, й, по-друге, передбачена законодавством чи статутом процедура припинення повноважень такої посадової особи за рішенням власника, адже наявність юридичного факту - припинення повноваження посадової особи за рішенням власника в особі відповідного органу управління, повинно передувати звільненню на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Вказане підтверджується правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною при розгляді спору про розірвання трудового договору на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, яка вказала, що має значення не наявність підстав для припинення повноважень (звільнення) посадової особи, а дотримання органом управління (загальними зборами, наглядовою радою) передбаченої цивільним законодавством та установчими документами юридичної особи процедури ухвалення рішення про таке припинення (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18, провадження № 14-670цс19, від 13 жовтня 2020 року у справі № 683/351/16-ц, провадження № 14-113цс20, від 12 січня 2021 року у справі № 127/21764/17, провадження № 14-115цс20, від 23 лютого 2021 року у справі № 753/17776/19, провадження № 14-163цс20)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 573/1020/22 (провадження № 14-40цс23) зроблено висновок, що:

«як КЗпП України, так і ЦК України визначають чіткий критерій можливості застосування пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, який полягає у порядку створення юридичної особи.

По перше, відповідно до частини другої статті 81 ЦК України юридичні особи залежно від порядку їх створення поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту в порядку, визначеному законом.

Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Ця норма права містить вказівку на одну зі складових порядку створення юридичних осіб публічного права. У частині третій статті 81 ЦК України вказується, що в ЦК України встановлюється порядок створення виключно юридичних осіб приватного права, тоді, як порядок створення юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законом.

За частиною другою статті 169 ЦК України територіальні громади можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом.

Однією з ознак юридичної особи публічного права є реалізація публічних інтересів держави чи територіальної громади.

Головна відмінність між ними полягає в тому, що юридичні особи приватного права створюються на підставі установчих документів (статуту або засновницького договору, якщо інше не встановлено законом) рівноправними суб`єктами на договірних засадах, що й визначає приватноправовий характер їх взаємовідносин.

Юридичні особи публічного права створюються на підставі розпорядчого акта Президента України, органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування.

Під час здійснення своєї діяльності юридичні особи приватного права керуються главою 8 підрозділу 2 розділу ІІ ЦК України та іншими спеціальними законами.

Діяльність юридичних осіб публічного права визначена Конституцією України та спеціальними законами, зокрема Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про місцеві державні адміністрації».

По друге, статті 96-1-100 ЦК України (зі статтею 99 включно) регулюють діяльність учасників корпоративних відносин у вигляді товариства.

Текстуальний системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що критеріями застосування частини третьої статті 99 ЦК України і пункту 5 частини третьої статті 41 КЗпП України є:

- порядок створення юридичної особи (юридична особа приватного права)

- форма організації (товариство).

Отже, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування у подібних правовідносинах пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, які викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30 січня 2020 року у справі № 815/3200/16 (адміністративне провадження № К/9901/19991/18), від 06 серпня 2020 року у справі № 186/294/16-а (адміністративне провадження № К/9901/10359/19), зазначивши, що повноваження посадових осіб публічного права, зокрема органів державної влади та місцевого самоврядування, припиненню на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України не підлягають».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2023 року у справі № 766/23789/19 (провадження № 61-3796сво 21) зроблено висновок, що:

«відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб. Проте вказане стосується посадових осіб - членів колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособового керівника, на яких при призначенні на посаду покладаються функції по управлінню за рішенням власника або уповноваженого органу в межах своїх повноважень.

Щодо інших посадових осіб, то розірвання з ними трудового договору має відбуватись на інших підставах, встановлених трудовим законодавством, що також передбачає дотримання відповідних встановлених цим законодавством гарантій. При цьому віднесення статутом товариства певної посади до категорії «посадових осіб» не є підставою для визнання її такою, до якої застосовується положення пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Отже, на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України не може бути звільнено працівника філії державного підприємства, який не є членом виконавчого органу».

Суди встановили, що:

ДП «АМПУ» є юридичною особою публічного права, створеною відповідно до частини другої статті 167 ЦК України (розпорядженням Кабінету Міністрів України від 04 березня 2013 року № 133-р);

ДП «АМПУ» є державним унітарним комерційним підприємством, утвореним відповідно до законодавства, що забезпечує функціонування морських портів безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрація морського порту) (пункт 1 частини першої статті 1 Закону України «Про морські порти», Статут ДП «АМПУ»). Підприємство діє на основі державної власності та входить до сфери управління Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України (абзац п`ятий частини першої статті 63, статті 73 ГК України);

управління підприємством здійснюється його органами, склад, компетенція та порядок утворення, призначення і звільнення яких визначаються законодавством та Статутом підприємства (пункт 47 Статуту);

згідно з пунктом 49 Статуту, управління підприємством здійснює голова підприємства, який призначається та звільняється наглядовою радою підприємства. Наглядова рада підприємства є органом управління, який контролює і регулює діяльність голови підприємства (пункт 76 Статуту);

пункт 50 Статуту ДП «АМПУ» відносить до посадових осіб підприємства: голову підприємства та його заступників; головного бухгалтера підприємства; членів наглядової ради підприємства; керівників структурних підрозділів апарату управління; керівників відокремлених підрозділів підприємства (філій, представництв) та їх заступників; головних бухгалтерів відокремлених підрозділів; капітанів морських портів та працівників служб капітанів морських портів;

керівники філій (адміністрацій морських портів) на підставі частини третьої статті 15 Закону України «Про морські порти» та пунктом 112.4 Статуту ДП «АМПУ» призначаються на посаду та звільняються з посади уповноваженим органом управління (Міністерством) за поданням голови підприємства.

позивач ОСОБА_1 обіймав посаду начальника Ренійської філії ДП «АМПУ» (адміністрація Ренійського морського порту);

відповідно до пункту 3.1 Положення про Ренійську філію ДП «АМПУ», філія є відокремленим підрозділом підприємства, який не має статусу юридичної особи та здійснює від імені підприємства частину господарської діяльності. Керівництво філією здійснює начальник філії, який підпорядковується голові підприємства та діє на підставі положення та довіреності (пункти 5.1, 5.2 Положення);

ОСОБА_1 не був членом наглядової ради чи правління підприємства і обіймав посаду начальника філії, яка не є самостійною юридичною особою та не входить до виконавчого органу;

ОСОБА_1 був прийнятий на посаду без укладення трудового договору, у якому б зазначались додаткові умови розірвання трудового договору та припинення його повноважень;

ОСОБА_1 не був членом виконавчого органу ДП «АМПУ».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

За таких обставин, встановивши, що позивач ОСОБА_1 не є посадовою особою у розумінні пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про задоволення позову про визнання незаконними наказів, поновленні позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розмір якого сторонами не спростовано.

Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 09 грудня 2020 року у справі № 487/2178/19; від 15 січня 2020 року у справі № 761/21008/18; від 26 лютого 2020 року у справі № 310/2428/18; у справах № 490/4465/18, № 522/11627/17 необґрунтовані з таких підстав.

Цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див., зокрема, постанови Верховного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17 (провадження № 51-7588км18), від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02 (н.р.Б-7346/2-19), від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21), від 17 січня 2024 року в справі № 932/9029/23 (провадження № 61-16072 св 23), від 19 лютого 2024 року в справі № 932/3602/22 (провадження № 61-7598св23)).

Висновками Об`єднаної палати, які зроблені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2023 року у справі № 766/23789/19 (провадження № 61-3796сво21) мають перевагу над висновками колегій суддів. Окрім цього, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2023 року відступлено від висновків Верховного Суду викладених, зокрема, у постанові від 09 грудня 2020 року у справі № 487/2178/19.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання незаконним наказу про припинення повноважень, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков