Житомирський апеляційний суд
Справа №295/190/22 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д.М.
Категорія 39 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Коломієць О.С., Григорусь Н.Й.,

за участю секретаря Антоневської В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 295/190/22 за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ільницького Олега Володимировича, на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Лєдньова Д.В.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року Акціонерне товариство « Альфа-Банк», яке є правонаступником Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», та назву якого у подальшому змінено на Акціонерне товариство « Сенс Банк», звернулося до суду з позовом, в якому зазначено, що 26 березня 2008 року між АТ « Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №284/24-99, за умовами якого останньому надано кредитні кошти у розмірі 63000 дол. США, строком до 25 березня 2023 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами.

Оскільки позичальник належним чином не виконує умови договору щодо своєчасного повернення тіла кредиту та сплати відсотків, станом на 29 жовтня 2021 року виникла заборгованість за цим договором, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у сумі 60536 дол. США, та заборгованості за відсотками у розмірі 119030, 74 дол. США.

Позивач вказує, що з метою належного виконання кредитних зобов`язань між банком та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_3 передала в іпотеку АТ « Уксоцбанк» належну їй квартиру АДРЕСА_1 .

У листопаді 2021 року банк направив на адресу боржника та іпотекодавця вимогу про усунення порушень кредитних зобов`язань щодо погашення заборгованості та попередив про можливе звернення стягнення на предмет іпотеки у разі несплати заборгованості.

Оскільки зазначена вимога залишилася без виконання й борг досі не сплачений, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 42,6 кв.м., в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №284/24-99 від 26 березня 2008 року, у розмірі 179566,74 дол. США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 60536 дол. США та заборгованості за відсотками у розмірі 119030,74 дол. США, шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України « Про виконавче провадження» з початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 14 вересня 2023 року до участі у справі залучено правонаступника ОСОБА_3 - ОСОБА_1 .

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12 грудня 2023 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 15 грудня 2023 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , отриманої в порядку спадкування відповідачем ОСОБА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів, із встановленням початкової ціни для такої квартири на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в порядку, визначеному Законом України « Про виконавче провадження», в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26 березня 2008 року, в розмірі 64357,79 дол. США, на користь АТ « Сенс Банк».

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь « Сенс Банк» судовий збір в розмірі 12760 грн. 50 коп.

Зупинено виконання рішення в частині звернення стягнення на іпотечне майно на період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

В апеляційній скарзі представник відповідача адвокат Ільницький О.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що умови договору іпотеки та положення частини першої статті 35 Закону України « Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.

Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належне йому майно.

У спірних правовідносинах первинним іпотекодавцем виступала ОСОБА_3 , яка померла під час розгляду справи.

Цивільним законодавством України передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки до спадкоємця фізичної особи іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Разом з тим, вказані положення застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання таких строків, які є преклюзивними, позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Вказує, що 9 грудня 2022 року банк направив на адресу Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області заяву-претензію з вимогами до спадкоємців ОСОБА_3 .

Однак, всупереч вимогам статті 35 Закону України « Про іпотеку», іпотекодержатель не направляв таку вимогу безпосередньо ОСОБА_1 . В матеріалах справи відсутні докази того, що останній ознайомився зі змістом такої вимоги.

Окрім того, наголошує на пропуску позивачем строку позовної давності, адже відповідно до погоджених між сторонами договірних умов, на 91-ий календарний день після порушення умов договору позичальник зобов`язаний повернути суму кредиту. Отже, саме із цього часу слід відраховувати момент, коли банк дізнався про порушення свого права у основному кредитному зобов`язанні.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що у спірних правовідносинах кредитор звернувся з даним позовом в межах строку позовної давності. При цьому, суд невірно трактував відповідні положення кредитного договору ( а саме: наявність заборгованості на строк понад 90 днів) лише як передумову для реалізації права кредитора на дострокове повернення кредиту, а не як умову щодо автоматичного настання строку повернення усієї суми боргу.

Окрім того, суд безпідставно стягнув із ОСОБА_1 судовий збір та не врахував ту обставину, що він є учасником бойових дій та звільнений від сплати судового збору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача- адвокат Михніцький Г.Ю., зазначив, що визначена у частині перші статті 35 Закону України « Про іпотеку» процедура подання вимоги, не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутися у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів.

Відтак, та обставина, що відповідач не отримав письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором, не має правового значення для звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку.

Наголошує на тому, що зі сторони банку у встановлений чинним законодавством строк було направлено заяву-претензію кредитора від 28 листопада 2023 року із доказами направлення 30 листопада 2022 року, на підставі якої Житомирською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу.

Вважає помилковими твердження відповідача про те, що кінцева дата погашення кредиту настала протягом 90 календарних днів після останнього платежу у 2009 році та що саме із цієї дати слід обчислювати строк позовної давності.

Частиною 10 статті 11 Закону України « Про захист прав споживачів» ( в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі, коли кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Тобто передбачене умовою кредитного договору право кредитора вимагати дострокового виконання зобов`язань не є зміною кінцевої дати виконання зобов`язань, воно є початком для процедури зміни кінцевої дати виконання зобов`язань за умови направлення відповідної дострокової вимоги позичальнику і лише тоді, як у подальшому позичальник не виконає відповідну вимогу протягом тридцяти календарних днів з дати її отримання, змінюється кінцева дата погашення кредиту до всіх зобов`язань.

Також наголошує на тому, що позовна давність може бути застосована лише до частини чергових платежів, після яких минуло більше трьох років.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову й відсутні підстави для скасування рішення суду.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 26 березня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ « Альфа-Банк», назву якого у подальшому змінено на « Сенс Банк», та ОСОБА_2 укладений договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №284/24-99. Відповідно до умов цього договору банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 63000 дол. США, строком 25 березня 2023 року, зі сплатою 13 % річних.

Умовами договору передбачено щомісячну сплату коштів на погашення боргу ( п. 1.1.1.2 договору). У випадку, якщо термін погашення кредиту припадає на неробочий (святковий або вихідний) день кредитора, позичальник зобов`язаний здійснити погашення кредиту не пізніше ніж в останній перед ним робочий день кредитора ( п. 1.1.1.3 договору).

Пунктом 4.4 договору передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п.3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції ( штраф).

З метою належного виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 26 березня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку « Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 укладений іпотечний договір, за умовами якого остання передала в іпотеку банку належну їй квартиру АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав розрахунок, який містить інформацію про те, що станом на 29 жовтня 2021 року виникла заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 179566,74 дол. США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 60536 дол. США та заборгованості за відсотками у розмірі 119030,74 дол. США.

4 листопада 2021 року банк звернувся до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із письмовою вимогою впродовж тридцятиденного строку сплатити заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 179566,74 дол. США.

Матеріали спадкової справи №521/2022 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 містять інформацію про те, що спадщину після її смерті прийняв син ОСОБА_1

9 грудня 2022 року АТ « Альфа-Банк» звернулося до Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області із письмовою вимогою до спадкоємців.

При вирішенні даного спору суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та позивачем не пропущений строк позовної давності.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком.

Аналіз змісту статті 526 ЦК України свідчить про те, що цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зробила висновок, що: «за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 216 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу)».

У постанові 27 липня 2023 року у справі № 607/7459/20 Верховний Суд вказав, що: «згідно з пунктом 3.3.7 договору кредиту позичальник зобов`язаний сплачувати проценти за використання кредитом в порядку, визначеному пунктами 2.4, 2.5 цього договору. У пунктах 2.4, 2.5 договору кредиту сторони визначили, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) щомісячно до 10 числа місяця, при розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту. У разі наявності простроченої заборгованості за кредитом та несплачених процентів за його використання погашення заборгованості позичальника за цим договором здійснюється в наступній черговості: прострочена заборгованість за нарахованими процентами; прострочена заборгованість за кредитом; строкова заборгованість за нарахованими процентами; строкова заборгованість за кредитом; пеня за порушення строків повернення кредиту та процентів; інші штрафні санкції. Згідно з пунктом 4.5 договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.6, 3.3.7 цього договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення. Таких висновків, здійснивши тлумачення аналогічних за змістом пунктів договорів кредиту, дійшов Верховний Суд у постановах від 03 квітня 2019 року у справі № 640/7146/16-ц (провадження № 61-18880св18), від 14 серпня 2019 року у справі № 523/1507/16-ц (провадження № 61-10534св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 752/7707/15-ц (провадження № 61-12658св18) та від 09 грудня 2020 року у справі № 760/18026/14-ц (провадження № 61-37386св18)».

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

Тлумачення частини першої статті 216 ЦК України дозволяє стверджувати, що початок перебігу позовної давності пов`язується з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Слід розмежовувати вимогу про стягнення боргу за основним зобов`язанням (actio in personam) та вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки (actio in rem). Вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки «піддається» впливу позовної давності. На неї поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. На вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки поширюються всі правила щодо позовної давності (початок перебігу, зупинення, переривання, наслідки спливу тощо).

У постанові від 11 травня 2023 року у справі № 359/5535/17 Верховний Суд зазначив, що «за змістом частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні умов правочину. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України. У разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів, до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України , слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14).

Як зазначалося вище, укладений між позивачем та третьою особою кредитний договір містить умову про те, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п.3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції ( штраф). ( пункт 4.4 договору).

Тлумачення зазначеного пункту договору дає підстави для висновку про те, що у разі невиконання позичальником обов`язків щодо своєчасної сплати кредиту, відсотків за фактичний час користування кредитом, нарахованої пені та штрафів протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, а позичальник зобов`язаний повернути кредит достроково.

Як свідчать матеріали справи, останній платіж за вказаним кредитним договором був сплачений 9 грудня 2008 року. Наступний платіж повинен був здійснений у січні 2009 року, не пізніше останнього робочого дня місяця, тобто до 30 січня 2009 року, проте кошти не були сплачені. У подальшому, починаючи із цієї дати, й протягом 90 днів також не відбулося жодного платежу на погашення тіла кредиту й сплати відсотків. Таким чином, на 91 день строк користування кредитом настав, й відповідно із цієї дати й розпочався перебіг трирічного строку позовної давності.

З даним позовом банк звернувся у січні 2022 року, поза межами строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Таким чином, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення,- про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ільницького Олега Володимировича, задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення,- про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: