ПОСТАНОВА

Іменем України

11 вересня 2025 року м. Кропивницький

справа № 388/1518/24

провадження № 22-ц/4809/1023/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Дуковський О.Л., Письменний О.А.,

за участю секретаря судового засідання Соловйової І.О.,

учасники справи:

позивач - Акціонерного товариства «Сенс Банк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 31 березня 2025 року (суддя Кнуров О.А.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

Акціонерне товариство «Сенс Банк» у липні 2024р звернулось до Долинського районного суду Кіровоградської області з позовною заявою, відповідно до якої просило стягнути на свою користь із ОСОБА_1 заборгованість, розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішення суду, яка станом на 23 лютого 2022 року становить 139 267,88 грн та складається з суми заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість у розмірі 27 894,76 грн; суми заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість у розмірі 111 373,12 грн.

В обґрунтування позову вказує, що 19 травня 2008 року Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступник Акціонерне товариство «Альфа-Банк», після зміни назви Акціонерне товариство «Сенс Банк») та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 428/154ФО1 (далі Кредитний договір).

Відповідно до рішення Долинського районного суду Кіровоградської області у справі № 388/1994/15-ц на користь АТ «Укрсоцбанк» стягнуто з відповідача заборгованість за Кредитним договором у розмірі 246 905,72 грн.

Стверджує, що дане рішення відповідачем не виконано, у результаті чого виникла заборгованість, розрахована на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, у пред`явленій до стягнення сумі.

Від ОСОБА_1 до місцевого суду надійшло клопотання про долучення доказів, у якому, зокрема, зазначено, щодо вимог про стягнення індексу інфляції та 3 % річних застосовується загальна позовна давність у три роки (а.с. 89).

Згідно з додатковими поясненнями відповідач просить відмовити у задоволенні позову, зазначаючи, що рішення Долинського районного суду Кіровоградської області у справі № 388/1994/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за Кредитним договором у розмірі 246 905,72 грн та судових витрат фактично виконано у повному обсязі. Вказує, що порядок нарахування процентів передбачений Кредитним договором, проте, позивач, здійснюючи відповідне нарахування, керувався законом. У зв`язку з цим, вважає безпідставною вимогу про стягнення 3% річних.

Наголошує, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене у гривні. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що кредит видавався у доларах США.

Також вказує, що у даній справі наявні підстави, визначені ст. 267 ЦК України для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних, оскільки дана вимога пред`явлена з порушенням загальних строків позовної давності. Так, право нарахування 3% річних у позивача виникло 20 лютого 2016 року (день набуття законної сили рішенням Долинського районного суду у справі № 388/1994/15-ц), а в суд з позовом до відповідача позивач звернувся лише 22 липня 2024 року (а.с. 132-135).

У додаткових поясненнях, поданих до суду позивачем, останній вказує на те, що зобов`язання відповідача не можна вважати натуральним, а вимогу позивача задавненою. Стосовно вимоги про стягнення інфляційних втрат зазначає, що прив`язки до еквіваленту долара США рішення Долинського районного суду Кіровоградської області у справі № 388/1994/15-ц не містить і позивач про це не просив, а тому втрати кредитора від знецінення національної валюти внаслідок інфляції не можуть бути відновлені еквівалентом іноземної валюти (а.с. 150-151).

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 31 березня 2025 року у задоволенні позову Акціонерного товариства «Сенс Банк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором є правомірною.

Поряд з цим, вказав, що зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Якщо строк позовної давності сплив до основної вимоги вважається що позовна давність спливла й до додаткової.

З огляду на викладене судом відзначається, що перебіг строку трьохрічної позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості за Кредитним договором (основне зобов`язання) почався з 15 вересня 2015 року, коли утворилась заборгованість за цим договором і у банка виникло право на заявлення вимоги про її стягнення. На думку суду, саме з цього моменту розпочався перебіг строку позовної давності й за додатковою вимогою про сплату інфляційних втрат та 3 % річних.

Посилаючись на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16, судом стверджується, що судове рішення не породжує грошове зобов`язання й не змінює правовідносини сторін, а тому грошове зобов`язання у відповідача виникло не на підставі рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 20 січня 2016 року у справі № 388/1994/15-ц, а на підставі Кредитного договору.

Суд першої інстанції констатував, що перебіг позовної давності за вимогою про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, яка є додатковою вимогою до основної вимоги про стягнення коштів за невиконання грошового зобов`язання за Кредитним договором, розпочався на наступний день після 15 вересня 2015 року і завершився 15 вересня 2018 року, тобто до звернення позивача із даним позовом до суду 22 липня 2024 року.

За таких обставин, враховуючи, що на час звернення позивача до суду із вимогою про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних закінчився трирічний строк позовної давності, та про застосування наслідків пропуску строку позовної давності заявлено відповідачем, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, у зв`язку з чим вбачав наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 31 березня 2025 року у даній справі, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги просить оскаржуване скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вважаєоскаржуване рішення суду першої інстанції незаконним, прийнятим при невірному застосуванні судом норм матеріального права та порушенні норм процесуального права.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що висновок суду першої інстанції щодо пропуску позовної давності позивачем суперечить нормам ЦК України та правовим висновкам Верховного Суду.

Зауважує, що з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2016 році зобов`язання сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак, кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення до моменту виконання грошового зобов`язання.

Звертає увагу, що у період з 12 березня 2020 року по 29 червня 2023 року тривав карантин, а тому на період строку дії карантину строки позовної давності були продовжені. Крім того, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст. 257- 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії. Таким чином, загальні строки позовної давності, визначені ст. 257 ЦК України продовжуються на строк дії карантину та воєнного стану.

Стверджує, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат здійснено з урахуванням дії режиму воєнного стану виключно до 23 лютого 2022 року. Після цієї дати всі нарахування кредитором припинено. Таким чином, даний позов подано в межах строку позовного давності з урахуванням його продовження на підставі Закону, тобто за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року.

Безпідставними вважає також доводи відповідача про задавненість вимоги, оскільки у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2022 року по справі № 285/3536/20 мова йде про задавненість основного зобов`язання, яке не може бути захищене в судовому порядку через непред`явлення вимоги кредитором про захист в судовому порядку такого зобов`язання та сплив позовної давності щодо неї. Разом з тим, у даній справі основна вимога кредитора вже захищена у судовому порядку, а, отже, зобов`язання не можна вважати натуральним, а вимогу - задавненою.

Короткий зміст заперечень на апеляційну скаргу, відзив.

Відповідач у поданому до суду апеляційної інстанції відзиві просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - залишити без змін.Відповідач погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання, тому є акцесорним, додатковим до основного та залежить від основного і поділяє його долю. Вважає, що суд першої інстанції правильно виснував, що у даній справі перебіг позовної давності за вимогою про стягнення інфляційних втрат та 3% річних розпочався на наступний день після 15 вересня 2015 року, коли утворилась заборгованість за цим договором, і завершився 15 вересня 2018 року, тобто до звернення позивача із даним позовом 22 липня 2024 року (а.с. 209-211).

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 08 травня 2025 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 31 березня 2025 року залишено без руху; встановлено строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

Відповідно до ухвали апеляційного суду від 20 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою та встановлено строк для подання відзиву.

23 травня 2025 року закінчено підготовчі дії; справу за апеляційною скаргою призначено до розгляду в Кропивницькому апеляційному суді на 17 липня 2025 року, про що постановлено відповідну ухвалу.

Протокольною ухвалою від 17 липня 2025 року апеляційний розгляд справи відкладено на 04 серпня 2025 року. В даному засіданні представник позивача та представник відповідача надали пояснення відповідно до обраної позиції у суді, що також відображено у письмових поясненнях.

У судовому засіданні 04 серпня 2025 року апеляційним судом оголошено перерву до 11 вересня 2025 року.

У відповідності до вимог процесуального закону сторін повідомлено про дату, час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 237-241).

У судовому засіданні 11 вересня 2025 року представник позивача Луньова А.Г. підтримала доводи апеляційної скарги, наполягала на задоволенні скарги та скасуванні судового рішення. Сторона відповідача участі в засіданні суду 11 вересня не приймала, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступного.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 травня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», після зміни назви Акціонерне товариство «Сенс Банк») та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 428/154ФО1 (далі Кредитний договір, а.с. 54-58), за умовами якогоКредитор надав Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 15 000,00 доларів США.

Заочним рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 20 січня 2016 року у справі № 388/1994/15-ц позов ПАТ «Укрсоцбанк» задовілено повністю; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором від 19 травня 2008 року № 428/154ФО1 у розмірі 246 905,72 грн, що складається з наступного: заборгованості за кредитом 219 526,95 грн, заборгованості за відсотками 21 766,22 грн, 1 970,37 грн пені за несвоєчасне повернення кредиту, 3642,19 грн пені за несвоєчасне повернення відсотків та судові витрати в розмірі 3703,59 грн (а.с. 91).

Як встановлено в ухвалі Долинського районного суду Кіровоградської області від 26 серпня 2024 року у справі № 388/1994/15-ц, залишеній без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 22 жовтня 2024 року, у Долинському відділі державної виконавчої служби у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебувало виконавче провадження № 50749473 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 15 березня 2016 року Долинським районним судом Кіровоградської області у справі № 388/1994/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором від 19 травня 2008 року № 428/154ФО1 у розмірі 246 905,72 грн та судові витрати у розмірі 3 703,59 грн. Постановою про закінчення виконавчого провадження від 12 грудня 2023 року державного виконавця Долинського відділу державної виконавчої служби у Кропивницькому районі Кіровоградської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Стеблини О.В. у зв`язку з тим, що борг сплачено у повному обсязі керуючись вимогами п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження № 50749473 було закінчено (а.с. 92).

У силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини наявності у відповідача заборгованості за Кредитним договором та непогашення її у повному обсязі до 12 грудня 2023 року доказуванню не підлягають.

Позивачем стверджується, що у результаті тривалого невиконання відповідачем рішення суду виникли підстави згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка станом на 23 лютого 2022 року становить 139 267,88 грн, з яких: 3% річних 27 894,76 грн; інфляційні витрати 111 373,12 грн.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, нарахування 3% річних у сумі 27894,76 грн за прострочення виконання відповідачем судового рішення здійснено за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року, а нарахування відповідних інфляційних втрат у сумі 111 373,12 грн за період з березня 2017 року по лютий 2022 року (а.с. 48-49).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальними положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Однак, оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам процесуального закону у повній мірі не відповідає.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за невиконання грошового зобов`язання є правомірною.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) вказала, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Враховуючи наведене, апеляційним судом визнаються необґрунтованими та не беруться до уваги доводи відповідача щодо задавненості пред`явлених позивачем вимог.

Водночас, у справі, що переглядається, суд першої інстанції виснував про пропуск позивачем загального строку позовної давності щодо вимог позову та з наведеної підстави відмовив у його задоволенні.

При цьому, суд помилково керувався тим, що пред`явлені позовні вимоги є акцесорними, додатковими вимогами до зобов`язання відповідача, що виникло з підстав невиконання ним Кредитного договору.

Тобто, місцевим судом помилково ототожнено грошове зобов`язання боржника, що виникло з підстав невиконання ним укладеного правочину та грошове зобов`язання, що виникає у боржника з підстав невиконання судового рішення про стягнення заборгованості за таким правочином.

Такий висновок місцевого суду спростовується наведеним вище висновком Великої Палати Верховного Суду.

З наведених підстав також не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо незаконності нарахування позивачем інфляційних втрат у зв`язку з тим, що кредитні кошти надавались відповідачу у доларах США.

Так, судами встановлено, що судовим рішенням у справі № 388/1994/15-ц з відповідача було стягнуто заборгованість за Кредитним договором від 19 травня 2008 року № 428/154ФО1 у розмірі 246 905,72 грн.

Отже, з метою виконання зобов`язання, яке виникло на підставі судового рішення, відповідач мав повернути позивачу кошти у гривні, а не в іноземній валюті, а тому нарахування позивачем інфляційних втрат за невиконання боржником такого зобов`язання не суперечить вимогам закону.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення, апеляційний суд виходив також з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

До того ж у силу вимог ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексуУкраїни боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Зазначений висновок наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Як було встановлено у даній справі, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку з невиконанням відповідачем судового рішення, у липні 2024 року.

Статтею 256 ЦК України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч.1, 5 ст. 261 ЦК України).

Аналіз змісту ст.ст. 256, 257 та 261 ЦК України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Як указала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19),невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Таким чином, з огляду навищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.

Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.

За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.

Законодавство можевизначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено ст.ст. 263, 264 ЦК України.

Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено п. 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.

Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20.

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу,продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.

Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до ЦК України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.

Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан тривав на момент звернення позивача до суду з позовом у даній справі.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 зазначила, що у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.

Отже, оскільки в цій справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо визнаних судами обґрунтованими позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних не спливла, то перебіг цього строку був зупиненим і до моменту звернення позивача до суду з позовом у даній справі (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану).

За таких обставин є обґрунтованим звернення позивача до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, які нараховані за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року.

Разом з тим, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що 3% річних за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання нараховані за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року, а інфляційні втрати за період з березня 2017 року по лютий 2022 року. Тобто позивачем не обмежено здійснені ним нарахування трьома роками, починаючи з 02 квітня 2020 року, коли набрав чинності Закон № 540-IX.

Враховуючи наведене, нарахування 3% річних за період з 12 березня 2017 року по 01 квітня 2017 року у сумі 405,87 грн та інфляційних втрат за березень 2017 року у сумі 4444,30 грн здійснено позивачем поза межами встановленого законом загального строку позовної давності з урахуванням його продовження та зупинення.

Викладене свідчить, що у задоволенні вимог позову у наведеній частині позивачу належить відмовити.

Натомість, 3% річних за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року у сумі 27488,89 грн та інфляційні втрати за квітень 2017 року лютий 2022 року в сумі 106 928,82 грн нараховані позивачем у межах строку позовної давності, а тому вимоги позову у відповідній частині необхідно задовольнити.

Оскільки судом першої інстанції наведеного безпідставно враховано не було, що призвело до неправильного висновку по суті спору, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а апеляційна скарга частковому задоволенню.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Викладене, а також встановлені у даній справі фактичні обставини свідчать, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті спору про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України витрати позивача зі сплати судового збору у судах першої та апеляційної інстанцій покладаються на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» задовольнити частково.

Рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 31 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду, розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, станом на 23 лютого 2022 року у розмірі 134 417,71 грн, що складається з заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість у розмірі 27 488,89 грн та заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість у розмірі 106 928,82 грн.

В іншій частині позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс Банк» залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» судовий збір у розмірі 2 922,63 грн за подання позовної заяви та 4 383,94 грн за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 01 жовтня 2025р.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Дуковський

О. А. Письменний