Житомирський апеляційний суд
Справа №935/2613/24 Головуючий у 1-й інст. Василенко Р. О.
Категорія 31 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Григорусь Н.Й.

з участю секретаря

судового засідання Драч Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №935/2613/24за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Розпутенко Роман Андрійович

на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 19 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Василенка Р.О.

встановив:

У вересні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсними договори дарування земельних ділянок з кадастровими номерами: :07:001:0190, площею 0,2 га; :07:001:0191, площею 0,2 га; :07:001:0192, площею 0,2 га, які укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та посвідчені приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Демецькою Світланою Леонідівною 06 вересня 2024 року за №5016,5017, 5018.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що в провадженні Коростишівського районного суду Житомирської області перебуває цивільна справа №935/1609/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у загальному розмірі 1 435 600,00 грн.

Однак, після звернення позивача до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором позики та подачі заяви про забезпечення пред`явлених вимог, відповідач почав вживати заходи щодо реалізації належного йому на праві власності нерухомого майна. Так, 06.09.2024 року ОСОБА_2 відчужив (безоплатно передав у власність) на користь своєї дружини ОСОБА_3 наступне нерухоме майно, а саме: земельну ділянку з кадастровим номером :07:001:0190; земельну ділянку площею 0,2 га, кадастровий номер :07:001:0191; земельну ділянку площею 0,2 га, кадастровий номер :07:001:0192.

Тому позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 , достовірно знаючи, що він має непогашене грошове зобов`язання, відносно нього відкрито провадження за позовом про стягнення заборгованості та подано заяву про забезпечення позову у вказаній справі, здійснив відчуження належного йому майна, що може бути потенційно предметом стягнення на виконання рішення суду.

Позивач зазначав, що оспорювані правочини не були спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, адже обставини справи свідчать про умисел обох сторін правочинів приховати справжні наміри учасників договорів, а саме виведення земельних ділянок з власності відповідача на користь його дружини з метою уникнення виконання зобов`язання з повернення отриманих відповідачем ОСОБА_2 від позивача ОСОБА_1 коштів у позику.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 19 березня 2025 року позов задоволено. Визнано недійсними: договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0190, площею 0,2 га, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Демецькою Світланою Леонідівною 06 вересня 2024 року та зареєстрований у реєстрі під № 5016; договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0191, площею 0,2 га, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Демецькою Світланою Леонідівною 06 вересня 2024 року та зареєстрований у реєстрі під № 5017; договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0192, площею 0,2 га, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Демецькою Світланою Леонідівною 06 вересня 2024 року та зареєстрований у реєстрі під № 5018. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 через свого представникаподав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції не звернув увагу, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що спірні договори дарування укладалися без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами, а саме відчуження земельних ділянок, які належали ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 та набуття останньою права власності на нерухоме майно, що є підставою для визнання даних договорів фраудаторними.

Також звертає увагу, що суд першої інстанції безпідставно не зупинив провадження у цій справі до вирішення справи № 935/1609/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. При цьому зазначає, що для розгляду цієї справи слід дослідити питання, чи є відповідач ОСОБА_2 боржником у зобов`язанні перед ОСОБА_1 , тобто питання наявності грошових зобов`язань відповідача перед позивачем, оскільки у цій справі про визнання договорів дарування недійсними обов`язково має з`ясовуватися питання, чи мав намір ОСОБА_2 за допомогою договору дарування ухилитися від виконання свого обов`язку щодо сплати грошових коштів, яке розглядається у справі №935/1609/24. При цьому, матеріали справи не містять достовірних доказів, які свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 підписував договір позики, який є предметом у справі №935/1609/24. Питання щодо обов`язку сплачувати грошові кошти за договором позики не є предметом розгляду цієї справи, оскільки виходить за межі предмета доказування. Натомість такі питання є предметом доказування у справі №935/1609/24. Отже, у разі відмови у задоволенні позову в справі №935/1609/24 позивач ОСОБА_1 у цій справі не буде заінтересованою особою щодо оспорення договорів дарування, оскільки його права такими правочинами порушуватися жодним чином не будуть.

Правом подати відзив на апеляційну скаргу сторона позивача не скористалась.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 22 травня 2024 року відкрито провадження у справі №935/1609/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Розгляд справи здійснюється у загальному позовному провадженні з викликом учасників справи.

06 вересня 2024 року між ОСОБА_2 та його дружиною ОСОБА_3 , укладено три договори дарування земельних ділянок з кадастровими номерами: :07:001:0190, площею 0,2 га; :07:001:0191, площею 0,2 га; :07:001:0192, площею 0,2 га, які посвідчені приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Демецькою Світланою Леонідівною та зареєстровані у реєстрі під № 5016, 5017, 5018, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.09.2024 року та наданими приватним нотаріусом копіями оспорюваних договорів дарування.

06 вересня 2024 року ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Кушніренка А.В. про забезпечення позову у цивільній справі 935/1609/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 1 435 600 грн. - повернуто заявнику.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що оспорювані правочини містять ознаки фраудаторності, тобто є такими, які на шкоду інтересів позивача укладені між подружжям ОСОБА_4 , з метою уникнення примусового відчуження спірного майна в порядку виконання можливого рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики.

Колегія суддів погоджується із такими висновками місцевого суду, мотивуючи наступним.

Підставами даного позову ОСОБА_1 визначив загальні засади цивільного законодавства, зокрема, визначені у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України - добросовісність, відповідно до яких дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення; частину 3 ст.13 ЦК України, за приписами якої не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах; а також ст. 234 ЦК України (фіктивність правочину), вважаючи, що оспорювані договори були укладені не для настання правових наслідків, які в них обумовлені, а для уникнення відповідачем ОСОБА_2 відповідальності за невиконання грошових зобов`язань перед позивачем ОСОБА_1 .

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст.203 ЦК України).

Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Отже, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування та договір про поділ майна) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Боржник, який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своїх батьків та укладає договір про поділ майна з дружиною, з якою досі перебуває в шлюбі, і таким чином повністю позбавляється права власності на це майно після пред`явлення до нього позову кредитора про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав правочини, які порушують майнові інтереси кредитора і направлені на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсними згаданих правочинів внаслідок укладення договорів, зміст яких суперечить нормам ЦК України, суд обґрунтовано врахував, що: 1) відповідач ОСОБА_2 відчужив нерухоме майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатних договорів; 3) майно відчужене на користь дружини.

Тому сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам іншої особи, оскільки відчуження належного ОСОБА_2 майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника, що є підставою для визнання спірних договорів дарування земельних ділянок недійсними.

Суд першої інстанції констатував, що станом на момент вчинення оспорюваних правочинів, тобто на 06.09.2024, існував судовий спір у справі №935/1609/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики на суму 1 435 600,00 грн.,що підтверджується змістом ухвали Коростишівського районного суду Житомирської області від 22 травня 2024 року про відкриття провадження у справі.

Отже, ОСОБА_2 був обізнаний про наявність зазначеного судового спору та достовірно знав, про існування прострочених боргових зобов`язань перед позивачем. Тобто, ОСОБА_2 мав (і нині має) прострочені невиконані зобов`язання перед ОСОБА_1 за договором позики, оформлені договором позики та розпискою від 20.05.2023, у загальній сумі 1 435 600,00 грн.

Посилання скаржника на порушення процесуальних прав є непереконливими, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі, про що свідчить ухвала Коростишівського районного суду Житомирської області від 16.10.2024. При цьому районний суд врахував, що обставини, на які посилалась сторона відповідача не вказують на об`єктивну неможливість розгляду цієї справи, предметом якої є визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок, до набрання законної сили судовим рішенням у справі №935/1609/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики на суму 1 435 600,00 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду апелянтом не надано.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Розпутенко Роман Андрійович, залишити без задоволення, а рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 19 березня 2025 року- без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 жовтня 2025 року.

Головуючий Судді