Справа № 459/2595/25
Провадження № 2/459/766/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2025 року Шептицький міський суд Львівської області

в складі: головуючого-судді Отчак Н.Я.

з участю секретаря Савіцької Б.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Шептицькому за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

31.07.2025 представник позивача звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитними договорами.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 06.03.2021 між ТОВ «МАНІФОЮ» та ОСОБА_1 укладено Договір № 1839036. 29.12.2021 було укладено договір №29/12-2021 відповідно до якого ТОВ «МАНІФОЮ» відступило на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №2917991.

Окрім цього, 07.04.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено Договір № 4670242.29.11.2021 було укладено договір №29-11-102 відповідно до якого ТОВ «МІЛОАН» відступило на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №4670242.

Також, 01.09.2021 між ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС» та ОСОБА_1 укладено Договір № -115756. 21.12.2021 було укладено договір №21-12/21 відповідно до якого ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС» відступило на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №-115756.

10.01.2023 було укладено договір №10-01/2023 відповідно до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договорами: №1839036, № 4670242 та № -115756.

10.03.2023 було укладено договір №10-03/2023/01 відповідно до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитним договором до позичальників, в тому числі за договором: № -115756.

Станом на сьогоднішній день строк повернення грошових коштів за договорами наступив, але відповідач не виконує свої зобов`язання, грошові кошти не повертає, проценти за користування коштами не сплачує.

З цих підстав просив суд стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за Договорами №1839036 від 06.03.2021, № 4670242 від 07.04.2021 та № -115756 від 01.09.2021 у розмірі 57858,87 грн. та судові витрати.

Ухвалою від 01.08.2025 у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судовий розгляд на 03.09.2025 з повідомленням сторін, який відкладено на 03.10.2025.

01.09.2025представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому просить позовні вимоги задовольнити частково.

В обґрунтування зазначив, що заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги за кредитними договорами, це нарахування відсотків, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, що під час воєнного стану в Україні заборонено, а отже не підлягає стягненню.

Окрім цього, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняються після спливу строку визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України

08.09.2025 представником позивача подано відповідь на відзив, у якій просила позовні вимоги задовольнити повністю. Зазначила, що відсотки за кредитними договорами нараховано відповідно до їх умов, водночас представником відповідача не надано свого «контррозрахунку» на підтвердження своїх доводів. Крім того, не надано жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов`язань.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися.

Представник позивача просила розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримала, щодо заочного розгляду справи не заперечила.

Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, заяви чи клопотання щодо розгляду справи у їх відсутності не подавали, про причини неявки суд не повідомили.

З огляду на зазначені обставини, суд у відповідності до ст.ст. 223, 247 ЦПК України судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши докази і письмові пояснення, що викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст. ст. 13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

На підставі ст. ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що 01.09.2021 між ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС» та ОСОБА_1 було укладено Договір № -115756, який підписано електронним цифровим підписом з одноразовим ідентифікатором, відповідно до умов яких сума кредиту складає 2500,00 грн.(п. 2.2 договору), строк періоду користування кредитними коштами складає 20 днів та починається з 01.09.2021 та закінчується 21.09.2021 (включно) (п. 2.3 договору).

Відповідно до п. 2.5 договору, за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплатити товариству плату згідно графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору (Додаток №1 до цього договору). Графік розрахунків (Додаток №1 до договору -115756 від 01.09.2021)підписано електронним цифровим підписом з одноразовим ідентифікатором ОСОБА_1

21.12.2021 було укладено договір №21-12/21 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги відповідно до якого ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНКАСО ФІНАНС» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №-115756 від 01.09.2024.

10.03.2023 було укладено договір №10-03/2023/01 відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №-115756 від 01.09.2021. Таким чином, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом вимоги до Відповідача за договором №-115756 від 01.09.2021, що підтверджується реєстром боржників.

Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНКАСО ФІНАНС» станом на 21.12.2021, заборгованість договором №-115756 від 01.09.2021 становить 3420грн, а саме: 2500 грн тіло кредиту, 920 грн проценти.

Крім того, згідно із наданим ТОВ «Коллект Центр» розрахунком, станом на 17.07.2025, ОСОБА_1 має заборгованість договором №-115756 від 01.09.2021 у загальному розмірі 18630 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) 2500 грн; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 16130 грн.

Окрім цього, 06.03.2021 між ТОВ «МАНІФОЮ» та ОСОБА_1 укладено Договір позики № 1839036, відповідно до умов якого сума позики - 5050,00 грн., строк позики - до 16.03.2021 (10 днів), середньоденний розмір процентів за користування позикою, акційний, фіксований: 0,01000% від суми позики за користування позикою; базова процентна ставка за позикою, фіксована: 1,99000% від суми позики за кожен день користування позикою : розмір процентів на прострочену позику. фіксований 1,01% від суми позики за кожен день з моменту прострочення сплати суми позики та процентів за користування позикою. Вказаний договір разом з Паспортом споживчого кредиту підписано відповідачем електронним підписом з одноразовим ідентифікатором.

Пунктами 3.1. та 3.2. Договору позики визначені проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику.

Згідно п. 3.1.3. Договору позики у період прострочення Позики проценти за користування позикою нараховуються за базовою процентною ставкою на позику, визначеною п. 2.4.4. Відповідно до п. 3.2.1. Договору позики проценти на прострочену позику нараховуються у випадку неналежного виконання Позичальником зобов`язань за цим Договором у розмірі, визначеному п. 2.5 Договору, за кожен день прострочення.

Додатковою угодою №1 від 12.03.202 до Договору позики №1839036 від 06.03.2021 сторони погодили між собою продовжити строк дії позики до 11.04.2021.

Додатковою угодою №2 від 11.04.2021 до Договору позики №1839036 від 06.03.2021 сторони погодили між собою продовжити строк дії позики до 11.05.2021.

Додатковою угодою №3 від 11.05.2021 до Договору позики №1839036 від 06.03.2021 сторони погодили між собою продовжити строк дії позики до 10.06.2021.

Додатковою угодою №4 від 11.06.2021 до Договору позики №1839036 від 06.03.2021 сторони погодили між собою продовжити строк дії позики до 11.07.2021.

Також додатковою угодою №5 від 20.07.2021 до Договору позики №1839036 від 06.03.2021 сторони погодили між собою продовжити строк дії позики до 19.08.2021.

29.12.2021 було укладено договір №29/12-2021 відповідно до якого ТОВ «МАНІФОЮ» відступило на користь «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №1839036.

10.01.2023 було укладено договір №10-01/2023 відповідно до якого «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №1839036. Таким чином, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом вимоги до Відповідача за договором 1839036, що підтверджується реєстром боржників.

Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «МАНІФОЮ» станом на 29.12.2021, заборгованість за Договором позики № 1839036від 06.03.2021 становить 15640,33грн, а саме: 5050, 00 грн сума позики, 10590,33грн проценти.

Окрім цього, згідно із наданим ТОВ «Коллект Центр» розрахунком, станом на 17.07.2025, ОСОБА_1 має заборгованість Договором позики № 1839036 від 06.03.2021 у загальному розмірі 18547,61 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) 5050грн; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 13497,61 грн.

Також, 07.04.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 було укладено Договір про споживчий кредит № 4670242, відповідно до умов якого сума кредиту склала 7100 грн., надається строком на 20 днів з 07.04.2021, термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів 27.04.2021; комісія за надання кредиту - 7100 грн., яка нараховується за ставкою 10.00% від суми кредиту одноразово; проценти за користування кредитом 1775.00 грн., які нараховуються за ставкою 1,25% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом; стандартна процентна ставка за користування кредитом становить 5,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Вказаний договір разом з Паспортом споживчого кредиту підписано відповідачем електронним підписом з одноразовим ідентифікатором.

29.11.2021 було укладено договір №29-11-102 відповідно до якого ТОВ «МІЛОАН» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №4670242. 10.01.2023 було укладено договір №10-01/2023 відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №4670242 Таким чином, ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом вимоги до Відповідача за договором №4670242, що підтверджується реєстром боржників.

Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «МІЛОАН» станом на 24.09.2021, заборгованість за Договором про споживчий кредит № 4670242 від 07.04.2021 становить 8057,56грн, а саме: 2902, 00 грн тіло кредиту, 4445,56грн проценти, 710 грн - комісія.

Окрім цього, згідно із наданим ТОВ «Коллект Центр» розрахунком, станом на 17.07.2025, ОСОБА_1 має заборгованість Договором про споживчий кредит № 4670242 від 07.04.2021 у загальному розмірі 20681,26 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (тілом кредиту) 2902,00грн; заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 17069,26 грн, 710грн - комісія.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Виходячи із положень ст.525, ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно якої договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно зі ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису вiдповiдно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 (провадження №12-1гс21, п.38) навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до статті 1077ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника.

Частиною 1 ст.1082ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Верховний Суд України у своїй постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 зробив висновок про те, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

Наведені висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі за № 361/2105/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі за № 278/1679/13-ц, від 06 лютого 2019 року у справі за № 667/11010/14-ц.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи встановлені обставини, суд вважає, що договори позики укладені між ОСОБА_1 та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНКАСО ФІНАНС», ТОВ «ТОВ «МІЛОАН», ТОВ «МАНІФОЮ» дистанційно в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідають вимогам Закону і доводять факт існування волевиявлення сторін на їх укладання.

Кредитні кошти за вказаними вище договорами надавались ОСОБА_1 у безготівковій формі на реквізити банківських карток вказаних позичальником.

При цьому, ОСОБА_1 отримавши грошові кошти в позику за вказаними договорами позики у порушення умов договорів взяті на себе зобов`язання виконувала неналежним чином, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість за основною сумою боргу (тілом кердиту), за відсотками та комісією.

ТОВ «Коллект Центр» надано належні, достатні та допустимі докази на підтвердження переходу права вимоги до ОСОБА_1 за вказаними договорами позики.

За вказаного суд приходить до висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованість за основним зобов`язанням (тіло кредиту) нараховану за кожним з договорів, а саме: за договором позики №1839036 від 06.03.2021 у сумі 5050,00грн, за договором про споживчий кредит № 4670242 від 07.04.2021 у сумі 2902,00грн та за договором позики № -115756 від 01.09.2021 у сумі 2500грн.

Що стосується позовних вимог про стягнення процентів за кредитними договорами.

Щодо стягнення з відповідачки нарахованої заборгованості за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги за укладеним між нею та ТОВ «ФК «ІНКАСО ФІНАНС» Договором позики № -115756 від 01.09.2021 в сумі 16130,00грн, суд приходить до наступного.

Як вже було зазначено вище, вказаний договір позики укладався з відповідачкою на строк 20 днів, з 01.09.2021до 21.09.2021 з платою процентівза користування позикою в розмірі 1,95% від фактичного залишку позики за кожен день строку користування позикою (п. 9.13 договору).

Згідно Графіку розрахунків (Додаток № 1 до договору) Відповідачка повинна сплатити 2500 грн тіло кредиту та 920 грн проценти за користування кредитом.

Згідно з розрахунком заборгованості за договором №-115756 від 01.09.2021, заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «Вердикт Капітал» станом на 10.03.2023 становить:

на дату відступлення (21.12.2021): 2500грн тіло кредиту; заборгованість за процентами 920грн.

станом на дату відступлення з нарахованими відсотками згідно п. 5.4. договору про відступлення права вимоги (21.12.2021): 2500грн тіло кредиту; заборгованість за процентами 9792,50грн.

та станом на дату розрахунку (10.03.2023): 2500грн тіло кредиту; заборгованість за процентами 9792,50грн. та 6337,50грн нараховані проценти за кредитним договором, а усього 18630грн.

Таким чином, після набуття права вимоги за кредитним договором ТОВ «Вердикт Капітал» нарахувало проценти у розмірі 15210грн. (відсоткова ставка 3,9% денних), тобто по за межами строку кредитування з 21.09.2021 по 23.02.2022.

Відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «Коллект Центр`за договором №-115756 від 01.09.2021,заборгованість ОСОБА_1 станом на 17.07.2025 становить: 2500 тіло кредиту, 16130 грн - проценти за кредитним договором на дату відступлення права вимоги 10.03.2023.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки суду узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі 444/9519/12.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року (справа № 910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18 січня 2022 року (справа 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. Verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Отже, з врахуванням викладеного, умов кредитного договору, слід дійти висновку, що за договором позики №-115756 від 01.09.2021 проценти за користування кредитними коштами можуть бути нараховані лише протягом 20 днів, тобто строку, на який були надані кредитні кошти.

В цьому випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин і правила частини першої статті 634 ЦК України щодо договору приєднання, оскільки у самому договорі позики не зазначено редакції Правил надання грошових коштів у позику, що регулюють інші умови правочину, до яких приєднався відповідач, вважаючи їх невід`ємною частиною укладеного договору.

Доказів того, що сторонами було погоджено подовження даного строку користування позикою, суду не надано.

Таким чином нарахування процентів за користування кредитом здійснюється виключно в межах строку кредиту, що передбачено, окрім статті 1048 ЦК України, і самим договором, а саме у період з 01.09.2021 по 21.09.2021 (20 днів) в сумі 920,00грн, а тому позовні вимоги в частині нарахування процентів за договором позики №-115756 від 01.09.2021, підлягають частковому задоволенню.

Також, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за нарахованими процентами за договором позики №1839036 укладеним 06.03.2021 між ТОВ «МАНІФОЮ» та відповідачкою, не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

06.03.2021 між ТОВ «МАНІФОЮ» та ОСОБА_1 укладено Договір позики № 1839036, відповідно до умов якого сума позики - 5050,00 грн., строк позики - до 16.03.2021 (10 днів), середньоденний розмір процентів за користування позикою, акційний, фіксований: 0,01000% від суми позики за користування позикою; базова процентна ставка за позикою, фіксована: 1,99000% від суми позики за кожен день користування позикою : розмір процентів на прострочену позику. фіксований 1,01% від суми позики за кожен день з моменту прострочення сплати суми позики та процентів за користування позикою.

Додатковою угодою №1 від 12.03.202 до Договору позики №1839036 від 06.03.2021 сторони погодили між собою продовжити строк дії позики до 11.04.2021, а також проценти за користування позикою в період дії цієї Додаткової угоди у розмірі 3014,85грн.

Додатковою угодою №2 від 11.04.2021 до Договору позики №1839036 від 06.03.2021 сторони погодили між собою продовжити строк дії позики до 11.05.2021, а також проценти за користування позикою в період дії цієї Додаткової угоди у розмірі 3014,85грн.

Додатковою угодою №3 від 11.05.2021 до Договору позики №1839036 від 06.03.2021 сторони погодили між собою продовжити строк дії позики до 10.06.2021, а також проценти за користування позикою в період дії цієї Додаткової угоди у розмірі 3014,85грн.

Додатковою угодою №4 від 11.06.2021 до Договору позики №1839036 від 06.03.2021 сторони погодили між собою продовжити строк дії позики до 11.07.2021, а також проценти за користування позикою в період дії цієї Додаткової угоди у розмірі 3014,85грн.

Також додатковою угодою №5 від 20.07.2021 до Договору позики №1839036 від 06.03.2021 сторони погодили між собою продовжити строк дії позики до 19.08.2021, а також проценти за користування позикою в період дії цієї Додаткової угоди у розмірі 3014,85грн.

Поза межами такого строку, кредитор вправі нараховувати штрафні санкції за прострочення виконання зобов`язання в порядку статті 625 ЦПК України.

Водночас, як вбачається з копії розрахунку заборгованості за договором позики №1839036, відповідачкою 12.03.2021 погашено проценти за користування позикою у сумі 3,06грн, 11.04.2021 - погашено проценти за користування позикою у сумі 3014,85грн. Отже, відповідачкою за перший розрахунковий період проценти сплачені в повному обсязі.

Окрім цього, 11.05.2021 погашено проценти за користування позикою у сумі 3014,85грн. Отже, відповідачкою за другий розрахунковий період проценти сплачені в повному обсязі, оскільки такий був продовжений до .

Також, 11.06.2021 відповідачкою погашено проценти за користування позикою у сумі 3115,35грн.Отже, відповідачкою за третій розрахунковий період проценти сплачені в повному обсязі, оскільки такий був продовжений.

Крім того, 20.07.2021 відповідачкою погашено проценти за користування позикою у сумі 3919,35грн, а також погашено проценти на прострочену позику у сумі 459,07грн. Отже, відповідачкою за четвертий розрахунковий період проценти сплачені в повному обсязі, оскільки такий був продовжений.

Окрім цього, 30.08.2021 відповідачкою погашено проценти за користування позикою у сумі 4120,35грн, а також погашено проценти на прострочену позику у сумі 561,09грн. Отже, відповідачкою за п`ятий розрахунковий період проценти сплачені в повному обсязі, оскільки такий був продовжений до 19.08.2021.

Таким чином, суд приходить до висновку, що після 19.08.2021 між відповідачкою та ТОВ «МАНІФОЮ» договір позики № 1839036 не продовжувався, а нараховані проценти з 20.08.2021 по 30.08.2021 (10 днів позики) у розмірі 1005грн сплачені в повному обсязі.

Відтак, позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки процентів за Договором позики № 1839036 у сумі 13497,61грн задоволенню не підлягають.

Окрім цього, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за нарахованими процентами за договором про споживчий кредит №4670242 укладеним 07.04.2021 між ТОВ «Мілоан» та відповідачкою, підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Умови укладеного кредитного договору № 4670242 з ТОВ «Мілоан» передбачають можливість його пролонгації в разі продовження користування позичальником кредитними коштами; згідно зі стандартними умовами загальний строк пролонгації не може перевищувати 60 днів (пункт 2.3.1.2 договору).

При цьому у випадку пролонгації на стандартних (базових), а не пільгових умовах (як передбачено пунктом 2.3.1.1), вчинення будь-яких додаткових дій (у тому числі сплату комісії) з боку позичальника, окрім як продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування, не передбачено.

Так, у випадку пролонгації договору на стандартних (базових) умовах передбачено нарахування процентів за користування кредитом за стандартною базовою ставкою, яка згідно з пунктом 1.6 договору становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором № 4670242 від 07.04.2021 ТОВ «Мілоан» убачається, що у період із 08.04.2021 по 27.04.2021 (20 днів) відповідачу нараховувалися відсотки відповідно до пункту 1.5.2 цього договору, а з 28.04.2021 по 24.09.2021 відповідно до пунктів 1.5.2, 2.3.1.1 та відповідно до пунктів 1.6, 2.3.1.2 цього договору на умовах пролонгації (60днів).

Зазначений договір неодноразово пролонговувався відповідачкою, нею виконувались всі умови пролонгації, а саме сплачувалась комісія за пролонгацію, тіло кредиту та проценти за користування кредитом.

Наведене відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Відтак, згідно розрахунку заборгованості ТОВ «Мілоан» станом на 24.09.2021, заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «Мілоан» становить: заборгованість за тілом кредиту 2902,00грн, заборгованість по процентам 4445,56 грн, заборгованість за комісією 710 грн, усього 8057,56 грн.

Разом із тим, суд не вбачає підстав для стягнення заборгованості за процентами у сумі 12623,70 грн, нарахованої ТОВ «Коллект Центр за кредитним договором № 4670242 за період із 29.11.2021 по 23.02.2022, нарахованої поза межами дії зазначеного договору.

Тобто, право кредитодавця нараховувати відсотки за користування кредитом припинилося зі спливом строку дії договору після 24.09.2021, тому, починаючи із 29.11.2021, товариство не мало права нараховувати проценти за користування кредитом.

Відтак, позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки процентів за кредитним договором № 4670242 підлягають до часткового задоволення у розмірі 4445,56грн.

Що стосується позовних вимог про стягнення комісії за кредитним договором № 4670242, суд вважає в цій частині позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Зі змісту позовної заяви слідує, що позивач вимагає стягнення 710,00 гривень заборгованості за комісією, проте ці вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

10.06.2017 набув чинності ЗУ «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуття чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, ЗУ «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування`Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

ЗУ «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 ЗУ «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЗУ «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності ЗУ «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 ЗУ «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення.

Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08 лютого 2023 року у справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223св21), та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21 (провадження № 61-5581св22).

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22).

У п. 1.5.1 договору про споживчий кредит №4670242 від 07.04.2021 зазначено, що комісія, пов`язана з наданням кредиту складає 10% від суми кредиту та дорівнює 710,00 грн.

Отже, оскільки відповідачу було встановлено щомісячну плату за такі супутні послуги банку, які за законом повинні надаватися безоплатно, такі умови є несправедливими, містять дисбаланс обов`язків на шкоду позичальника та суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Подібні за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду від 01.04.2020 р. у справі №583/3343/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 р. у справі №496/3134/19, яка одночасно відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.04.2020 р. у справі №583/3343/19, постанові Верховного Суду від 15.03.2021 р. в справі № 361/392/20.

Враховуючи, що позивачем не доведено правомірність нарахування вищевказаної суми комісії, суд прийшов до висновку про те, що у стягнені з відповідача комісії слід відмовити.

Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитними договорами у розмірі 15817,56 грн, а саме:

за договором позики №-115756 від 01.09.2021, заборгованість за тілом кредиту: 2500грн, заборгованість за процентами: 920 грн;

за договором позики №1839036 від 06.03.2021 заборгованість за тілом кредиту: 5050,00грн;

за договором про споживчий кредит № 4670242 від 07.04.2021 заборгованість за тілом кредиту: 2902,00грн, заборгованість за процентами: 4445,56грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України,судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.

Отже, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц.

Позивачем вказує, що у зв`язку з поданням даного позову до суду ним понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 16000 грн 00 коп.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Так, представником відповідача у відзиві заявлено про неспівмірність витрат позивача на правову допомогу.

На підтвердження факту надання професійної правничої допомоги ТОВ «Коллект Центр» надано: договір №01-07/2024 про надання правової допомоги, укладений 01.07.2024 із адвокатським об`єднанням «ЛігалАссістанс», заявку на надання юридичної допомоги №196 від 02.06.2025, витяг з акту № 11 про надання юридичної допомоги від 30.06.2025, за змістом яких вбачається, що правова допомога надана на загальну суму 16000 грн.

Суд погоджується з тим, що загальний розмір витрат на правову допомогу в сумі 16000 грн підтверджений належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у справах №905/1795/18 та №922/2685/19 неодноразово зауважував, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року в справі №922/1964/21 також дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з вимог розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи, що справа не є значної складності, обсяг, якість та характер наданих послуг, виходячи з обсягу фактично наданих послуг з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, враховуючи виконані в акті роботи, а також заперечення представника відповідача, суд вважає можливим зменшити їх розмір та стягнути з відповідача витрати за надання правової допомоги на користь позивача у розмірі 5000 грн 00 коп., що є обґрунтованим і пропорційним до предмета спору та виконаної адвокатом роботи.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, із відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 662, 24 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (, м. Київ, вул. Мечнікова, 3, офіс 306) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованість за Договорами № -115756 від 01.09.2021, № 4670242 від 07.04.2021, № 1839036 від 06.03.2021 у розмірі 15817,56 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» судовий збір у розмірі 662,24гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 гривень.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 03 жовтня 2025 р.

Суддя: Н. Я. Отчак