Справа № 444/1601/24 Головуючий у 1 інстанції: Мікула В. Є.
Провадження № 22-ц/811/1530/25 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року м.Львів

Справа № 444/1601/24

Провадження № 22-ц/811/1530/25

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 і її представника - ОСОБА_3 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 17 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи: приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Головач О.Р., про визнання права власності на майно; зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , з участю третьої особи: приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Головач О.Р., про визнання права власності, -

встановив:

18 квітня 2024 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , з участю третьої особи: приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Головач О.Р. та просила з урахуванням уточнених вимог, прийнятих судом, визнати за нею право особистої приватної власності в частці 1/1 на: земельну ділянку площею 0,1361 га з кадастровим номером :01:003:0062 згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ №050991 від 13 липня 1999 року; земельну ділянку площею 0,7411 га без кадастрового номера згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №013336 від 28 грудня 2001 року; визнати за нею в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_5 право приватної власності в частці на автомобіль марки «Opel Vivaro», VIN НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 . В обгрунтування позову посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5 . За життя (10 травня 2022 року) він склав заповіт, яким заповів їй (позивачу) усе його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день його смерті і на що за законом він буде мати право. Вказаний заповіт зареєстровано приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Головач О.Р. у відповідному реєстрі за № 642. ОСОБА_5 на момент його смерті в частці 1/1 належало таке майно: земельна ділянка площею 0,1361 га з кадастровим номером :01:003:0062 згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ №050991 від 13 липня 1999 року; земельна ділянка площею 0,7411 га без кадастрового номера згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №013336 від 28 грудня 2001 року; 1/2 автомобіля марки «Opel Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , з об?ємом двигуна 1995 куб см, що підтверджується довідкою Територіального сервісного центру МВС №4650 за вих.№31/28-4650-82 від 15 лютого 2024 року. Після смерті ОСОБА_5 вона ( ОСОБА_4 ) у шестимісячний строк звернулась до приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Головач О.Р. із відповідною заявою про прийняття спадщини за заповітом, але нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Такою відмовою порушено її конституційне право на власність. Просить її позов задовольнити.

30 липня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , з участю третьої особи - приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Головач О.Р., про визнання права власності на майно. Просила визнати приватною спільною сумісною власністю подружжя її ( ОСОБА_1 ) та ОСОБА_5 : автомобіль марки «Opel Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ; будинок АДРЕСА_1 ; визнати за нею право особистої приватної власності в частці на вказані автомобіль та будинок; визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 (обов?язкова частка) на: 1/12 автомобіля марки «Opel Vivaro»; 1/12 будинку АДРЕСА_1 ; 1/6 земельної ділянки з кадастровим номером 622783200:01:003:0062 для обслуговування будинку АДРЕСА_1 ; 1/6 земельної ділянки без кадастрового номера згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №013336 від 28 грудня 2001 року. В обґрунтування позову посилається на те, що вона (позивач) з 1981 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 , який на момент смерті чоловіка розірваним не був. На день смерті ОСОБА_5 володів: земельною ділянкою з кадастровим номером 622783200:01:003:0062 для обслуговування будинку АДРЕСА_1 ; земельною ділянкою без кадастрового номера згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №013336 від 28 грудня 2001 року; автомобілем марки «Opel Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 та будинком № НОМЕР_3 на вулиці Залізничній у с.Добросин. Відповідно до ст. 22 КпШС України, ч.1 ст. 60, ст. 63 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України автомобіль і будинок набуто нею ( ОСОБА_1 ) та ОСОБА_5 у шлюбі, а тому його необхідно вважати спільним сумісним майном подружжя. Зазначає, що вона ( ОСОБА_1 ), будучи непрацездатною особою, виходячи з того, що вона на момент смерті ОСОБА_5 досягла шістдесятирічного віку, вважається непрацездатною вдовою та спадкує майно незалежно від наявності заповіту у визначеному законом розмірі як обов?язкову частку. Просить її позов задовольнити.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 17 квітня 2025 року задоволено позов ОСОБА_4 про визнання права приватної власності на майно за заповітом після смерті ОСОБА_5 . Ухвалено визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності в частці 1/1 на: земельну ділянку площею 0,1361 га з кадастровим номером :01:003:0062 згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ №050991 від 13 липня 1999 року; земельну ділянку площею 0,7411 га без кадастрового номера згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ № 013336 від 28 грудня 2001 року. Визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності в частці на автомобіль марки «Opel Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалено визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності в частці на автомобіль марки «Opel Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 . В решті позову відмовлено.

Проведено розподіл судових витрат: покладено судові витрати на ОСОБА_1 шляхом зобов`язання її сплатити ОСОБА_4 витрати на судовий збір у розмірі 5 961,71 грн. та 605,60 грн., всього 6 567,3 грн.; витрати, пов`язані з доставкою автомобіля на тимчасове зберігання, а також за зберігання автомобіля; витрати на правничу допомогу у розмірі 54 900 грн.

Зазначено, що ухвалу про забезпечення позову від 17 лютого 2025 року належить вважати чинною до набрання рішенням у справі законної сили.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 . Вважає рішення суду в частині відмови у позові ОСОБА_1 і розподілу судових витрат незаконним та необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду у зазначеній частині скасувати та прийняти у цій частині нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на будинку АДРЕСА_1 ; визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 (обов?язкова частка) на: 1/12 автомобіля марки «Opel Vivaro»; 1/12 будинку АДРЕСА_1 ; 1/6 земельної ділянки для обслуговування будинку АДРЕСА_1 з кадастровим номером 622783200:01:003:0062; 1/6 земельної ділянки без кадастрового номера згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №013336 від 28 грудня 2001 року; в позові ОСОБА_4 - відмовити; в решті рішення суду просить залишити без змін. Просить відмовити в стягненні з неї ( ОСОБА_1 ) на користь ОСОБА_4 судових витрат. Вказує, що вона з 1981 року до 15 квітня 2023 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 . На час смерті ОСОБА_5 володів: земельною ділянкою з кадастровим номером 622783200:01:003:0062 для обслуговування будинку АДРЕСА_1 ; земельною ділянкою без кадастрового номера згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №013336 від 28 грудня 2001 року; автомобілем марки «Opel Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 . Вказане майно набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у час перебування в шлюбі, а тому його необхідно вважати спільним сумісним майном подружжя. Стверджує, що вона має право на обов`язкову частку у спадщині, оскільки досягла пенсійного віку і як непрацездатна вдова спадкодавця, має право на обов?язкову частку у спадщині, про що нею було зазначено у заяві, яку вона подавала до приватного нотаріуса Головач О.Р. Згідно із ч. 3 ст. 75 СК України непрацездатними вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю І, ІІ чи III групи та згідно ст. 1 Закону України «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування». Непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані особами з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв?язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Для непрацездатності одного з подружжя законодавством встановлено лише одну умову: досягнення пенсійного віку. У позовній заяві ОСОБА_6 від 16 квітня 2024 року зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи (5 961,71 грн. сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 605,60 грн. за подання заяви про забезпечення позову). Разом з тим, не зазначено про понесені витрати на правничу допомогу, не надано суду попереднього розрахунку таких витрат. Витрати на правничу допомогу є не співмірними та не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру у співвідношенні з предметом позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зустрічній позовній заяві вона ( ОСОБА_1 ) зазначала про попередній розрахунок суми судових витрат, які складаються з судового збору у розмірі 5 243 грн., проте всупереч ст. 141 ЦПК України судом не було стягнуто на користь ОСОБА_1 частини судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Витрати, пов`язані з доставкою автомобіля на тимчасове зберігання в розмірі 2 400 грн., а також у вигляді зберігання автомобіля згідно умов договору від 5 березня 2025 року, укладеного між ОСОБА_4 та ФОП « ОСОБА_7 », понесені ОСОБА_4 з власної ініціативи і вони не підлягають стягненню із неї ( ОСОБА_1 ).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Розподіл судових витрат проводиться відповідно до Глави 8 ЦПК України.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 .

З 1981 року ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 .

Померлого пережили його дружина ( ОСОБА_1 ) і понолітні діти ( ОСОБА_4 та ОСОБА_8 ).

10 травня 2022 року ОСОБА_5 склав нотаріально посвідчений заповіт, відповідно до якого у випадку його смерті заповів своїй дочці ОСОБА_4 усе його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день його смерті, і на що за законом він буде мати право. Заповіт 10 травня 2022 року зареєстровано приватним нотаріусом Львівського районного нотаріального округу Львівської області Головач О.Р. у відповідному реєстрі за №642.

На день смерті ОСОБА_5 перебувало майно зареєстровано його власність на земельну ділянку площею 0,1361 га з кадастровим номером :01:003:0062 згідно Державного акта на право приватної власності на землю Серії ІІІ-ЛВ №050991 від 13 липня 1999 року; земельну ділянку площею 0,7411 га без кадастрового номера згідно Державного акта на право приватної власності на землю Серії ЛВ №013336 від 28 грудня 2001 року; автомобіль марки «Opel Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , об?єм двигуна 1995 см.куб.

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 протягом шести місяців після смерті ОСОБА_5 звернулися до приватного нотаріуса Львівського районного нотаріального округу Львівської області Головач О.Р. із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 . За результатами звернень вони отримали відмови нотаріуса про видачу свідоцтв про право на спадщину. Докази вчинення спрямованих на прийняття спадщини ОСОБА_8 (сином спадкодавця) відсутні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.

Відповідно до ст.ст. 60, 61, 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності . Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. О б`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

З гідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

В становлено, що автомобіль марки «Opel Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , з об?ємом двигуна 1995 см.куб., 5 лютого 2021 року зареєстрований за ОСОБА_5 (під час його перебування у шлюбі з ОСОБА_1 ).

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , оскільки придбаний під час перебування їх у шлюбі, та визнав за кожною із сторін право власності на частку цього автомобіля (за ОСОБА_1 - як частку у праві спільної сумісної власності одного із подружжя, за ОСОБА_4 - в порядку спадкування за заповітом).

ОСОБА_1 у своїй позовній заяві посилається на те, що спірний будинок був побудований у 1994 році та відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який був прийнятий 1 липня 2004 року, визнається право власності на нерухоме майно якщо воно було юридично оформлене відповідно до законодавства, яке діяло до видання цього Закону. Вважає, що реєстрація права власності на будинок виникла на підставі Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником міністра комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року (втратила чинність 13 грудня 1995 року); Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом МЮ України №7/5 від 7 лютого 2002 року; ЦК УРСР; Закону України «Про власність»; інших відомчих документів, що регулювали порядок вчинення нотаріальних дій та статистичного обліку. Позивач, посилаючись на записи облікової картки Погосподарської книги, а також на витяг з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (розпочато 24 листопада 2022 року, статус документа «Діючий»), вважає, що померлий набув у 1994 році право власності на вказаний будинок.

Згідно із ст. ст. 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, і не припинилися внаслідок його смерті.

Самочинно збудоване нерухоме майно не породжує на нього права власності, а тому не може бути включеним до спадкової маси.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 9 березня 2023 року у справі № 127/28862/21, за змістом ст. ст. 316 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом; здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України не породжує її права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акту приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акту приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України № 146від 5 вересня 2003 року).

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України.

Згідно із ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) відповідно до ст. ст. 364 367 ЦК України.

Згідно із ст. 105 ЦК УРСР (діючого станом на 1994 рік), що втратив чинність 1 січня 2004 року, г ромадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Пунктом 27 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником міністра комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року, що втратила чинність 13 грудня 1995 року, визначено, що після закінчення будівництва та прийняття нового будинку в експлуатацію, забудовнику повинно бути видано на підставі відповідного рішення виконкому місцевої Ради депутатів трудящих свідоцтво про право власності.

Додатком 2 до цієї Інструкції визначено форму свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок.

Відповідно до п. 1.5 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом МЮ України №7/5 від 7 лютого 2002 року, державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на таке нерухоме майно у вигляді житлових будинків, квартир, будівель, в яких розташовані приміщення, призначені для перебування людини, розміщення рухомого майна, збереження матеріальних цінностей, здійснення виробництва тощо.

Пунктом 1.6 цього положення визначено, що державній реєстрації підлягає право власності на закінчене будівництвом нерухоме майно, яке прийняте в експлуатацію у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, ОСОБА_5 звернувся до компетентного органу з питанням реєстрації будинку лише у листопаді 2022 році. Ця процедура спадкодавцем не завершена, про що свідчить запис у витягу «Діючий».

Згідно із п.п. 1, 8 Розділу I «Загальні положення» Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженої наказом Державної служби статистики України №56 від 11 квітня 2016 року, погосподарський облік, як вид первинного обліку, передбачений для накопичення і систематизації відомостей, які збирають сільські, селищні, міські ради територіальних громад по кожному з розташованих на їхній території населених пунктів і які є необхідними для проведення державних статистичних спостережень. Основними інформаційними джерелами погосподарського обліку є, в тому числі, усні повідомлення, заяви громадян.

П унктом 2 розділу III «Включення об?єкта до погосподарського обліку » цієї Інструкції визначено, що об?єкт першого типу - домогосподарство з реєстрацією місця проживання на території населеного пункту включають до погосподарського обліку за фактом реєстрації місця проживання його членів (або хоча б одного з його членів) на території населеного пункту.

Пунктами 2, 4 Розділу VI Порядок складання форми № 1 «Облікова картка об?єкта погосподарського обліку» визначено, що усі записи у формі № 1 роблять на основі інформації, отриманої під час відвідування об?єкта ПГО шляхом опитування особи, що відповідає за нього, з використанням за потреби відповідних підтверджувальних документів, якщо інше не передбачено цією Інструкцією. Облікові картки по кожному населеному пункту об?єднують в погосподарську книгу.

Ведення Погосподарської книги - це є вид статистичного обліку, а не реєстрація права приватної власності на об?єкт нерухомості.

Суд першої інстанції на підставі аналізу наявнмих у справі доказів прийшов до висновку, що будинок АДРЕСА_1 є самовільним будівництвом, тому, як об?єкт нерухомості (будинок) не включається в спадкову масу після смерті ОСОБА_5 .

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстації в частині відмови у визнанні за ОСОБА_1 права власності на спірний будинок як майно подружжя та 1/12 цього будинку в порядку спадквання обов`язкової частки після смерті ОСОБА_5 .

Суд першої інстанції, визнаючи за ОСОБА_1 право власності на частку спірного автомобіля, прийшов до висновку що такий набуто у шлюбі позивача і спадкодавця та є їх спільною спільною сумісною власністю.

Судом враховано, що належні спадкодавцеві земельні ділянки є його особистої власність та увійшли до складу спадкового майна, визнавши право на таке за ОСОБА_4 за заповітом.

ОСОБА_1 не погодилася із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її вимог про визнання права власності та спадкування на будинку як майна подружжя та обов`язкової частки (по 1/6 частці на спірні земельні ділянки та по 1/12 частці на спірні автомобіль і будинок).

Відповідно до ст. 1241 ЦК України правом обов`язкової частки у спадщині, зокрема, користується непрацездатна вдова.

Непрацездатність - це соціально-фізіологічний стан людини, який визначається її об`єктивною втратою чи зменшенням природних функцій організму чи зменшення кваліфікації, значним зменшенням обсягу чи припинення трудової діяльності, у разі настання якого особа втрачає засоби до існування і потребує матеріального соціального забезпечення.

ОСОБА_1 своє право на обов`язкову частку обгрунтовує тим, що на день смерті спадкодавця вона досягла шістдесятирічного віку і відповідно до ст.75 СК України і Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є непрацездатною вдовою спадкодавця.

Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Українським законодавством визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині.

Суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги посилання ОСОБА_1 на ч. 3 ст. 75 СК України щодо її непрацездатності, оскільки ця норма міститься в главі 9 СК України «Права та обов`язки подружжя по утриманню» та застосовується лише при житті подружжя і виключно щодо сімейних правовідносин (зокрема, щодо утримання одним з подружжя іншого з подружжя).

Право на обов`язкову частку в спадщині врегульовано статтею 1241 ЦК України, частиною першою якої передбачено, зокрема, що непрацездатна вдова спадкує, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). При наявності трьох спадкоємців першої черги розмір обов`язкової частки при спадкуванні за законом становить 1/6 від спадкового майна.

На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 його пережили: ОСОБА_1 (дружина), і діти - ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , які відносяться до спадкоємців першої черги. ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 . На момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 вона досягла 60-річного віку. Пенсія їй не призначена через відсутність страхового стажу.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» непрацездатними вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (тут і далі - у чинній на час відкриття спадщини редакції) непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

Умови призначення пенсії за віком визначені у статті 26 вказаного Закону:

1.Особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;

п очинаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

Д о досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку:

5 5 років - які народилися по 30 вересня 1956 року включно;

5 5 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року;

5 6 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року;

5 6 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року;

5 7 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року;

5 7 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року;

5 8 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року;

5 8 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року;

5 9 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року;

5 9 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року;

6 0 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

2. У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу:

п о 31 грудня 2018 року - від 15 до 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 16 до 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 17 до 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 18 до 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 19 до 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 23 до 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 24 до 34 років;

п очинаючи з 1 січня 2028 року - від 25 до 35 років.

3. У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - від 15 до 16 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - від 15 до 17 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - від 15 до 18 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - від 15 до 19 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 15 до 20 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 15 до 21 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 15 до 22 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - від 15 до 23 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - від 15 до 24 років;

п очинаючи з 1 січня 2028 року - від 15 до 25 років.

4 . У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку.

Н аявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

5 . Починаючи з 1 січня 2028 року, у разі наявності 40 і більше календарних років страхового стажу, пенсія за віком призначається незалежно від віку.

Тобто, законодавством визначено настання пенсійного віку у залежності від дати народження та наявності страхового стажу. Законом визначено різний вік як пенсійний (60,63,65 років) при наявності певних умов.

Згідно із ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення певного віку та за наявності визначеного страхового стажу.

У даному випадку певний вік та трудовий стаж, що дає право на пенсію за віком, є нероздільними. Підтвердженням цього є той факт, що право на призначення пенсії виникає при досягненні різного віку з урахуванням здобутого трудового стажу.

ОСОБА_1 на день смерті ОСОБА_5 , виходячи з наявного у неї трудового стажу, не досягла встановленого Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» віку, що дає право на призначення пенсії за віком. Пенсії вона в той і теперішній час не отримувала та не отримує. З цих підстав її не можна важати непрацездатною на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 .

Відтак, встановлено, що ОСОБА_1 на день смерті ОСОБА_5 не перебувала в статусі непрацездатної особи у розумінні ст.1241 ЦК України.

Статтею 8 Конституції України гарантується право на звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України.

Статтею 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319 ЦК України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

З урахуванням встановленого на підставі наданих доказів, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позову ОСОБА_4 та часткове задоволено позову ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 не погодилася із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її вимог про визнання права власності на житловий будинок, частину цього будинку та іншого майна у розмірі належної їй обов?язкової частки як непрацездатній вдові спадкодавця.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо вирішення спору відносно житлового будинку, оскільки за відсутності правовстановлюючих документів не доведено належність цього будинку спадкодавцеві і ОСОБА_1 .

При вирішенні питання про право ОСОБА_1 на спадкування щодо майна ОСОБА_5 у розмірі обов?язкової частки, колегія суддів враховує те, що ОСОБА_1 не довела, що на момент відкриття спадщини (15 квітня 2023 року) вона досягла установленого законом пенсійного віку. Відтак, право на обов'язкову частку в спадщині після смерті ОСОБА_5 у неї не виникло, оскільки на час смерті ОСОБА_5 вона не перебувала в статусі непрацездатної особи у розумінні ст.1241 ЦК України.

Аналогічна правова позиція щодо застосування положень статті 1241 ЦК України викладена в постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 208/9389/15-ц, від 23 жовтня 2019 року в справі № 285/2298/16-ц, від 27 травня 2020 року в справі № 750/10857/17.

При вирішення питання про розподіл судових витрат суд першої інстанції врахував наступне.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судом першої інстанції досліджено платіжні квитанції про сплату ОСОБА_4 судового збору за подання до суду заяви майнового характеру у розмірі 5 961,71 грн. та за подання до суду заяви про забезпечення позову в розмірі 605,60 грн.

Також враховано 2 400 грн., витрачених ОСОБА_4 на послуги евакуатора, на доставку до місця тимчасового зберігання автомобіля марки «Opel Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , на виконання ухвали суду про забезпечення позову, що підтверджується договором №21 від 5 березня 2025 року, укладеного між ОСОБА_4 та ТзОВ «Жовкваелектромонтаж», та рахунком на оплату №19 від 5 березня 2025 року; а також вартість тимчасового зберігання вказаного автомобіля у ФОП « ОСОБА_7 », на виконання ухвали суду про забезпечення позову, що підтверджується договором, укладеним між ОСОБА_4 та ФОП « ОСОБА_7 » 5 березня 2025 року.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов?язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 137, ч. 8 ст. 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Встановлено, що 12 березня 2024 року між ОСОБА_4 та адвокатом Вольським А.Б. укладено договір про надання правової допомоги відповідно до якого 12 березня 2024 року сформовано ордер на надання правової допомоги № 1267718.

Згідно з актом виконаних робіт від 7 квітня 2025 року №1 адвокат надав, а клієнт отримав правову допомогу та сплатив за неї гонорар адвокату на загальну суму 54 900 грн. В акті відображено перелік послуг наданих адвокатом та конкретну суму за кожну з них.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Чліянц А.А. заперечила проти стягнення витрат на правову допомогу в цілому, обгрунтовуючи це тим, що така вимога в позовній заяві ОСОБА_4 заявленою не булла, попередній розрахунок витрат не наведено. ОСОБА_1 підтримала позицію адвоката Чліянц А.А.

З урахуванням тривалості справи, складності справи, обсягу наданих послуг та затраченого часу адвокатом, суд в прийшов до висновку, що розмір витрат на правничу допомогу складає 54 900 грн.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат у повному обсязі з урахуванням наступного.

Відповідно до інформації, наданої адміністратором Територіального сервісного центру МВС № 4650 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Львівській, Івано-Франківській та Закарпатській областях Головного сервісного центру МВС, у якості забезпечення позову 13 листопада 2024 року на транспортний засіб «Ореl Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , (власник ОСОБА_5 ) в НАІС ДДАІ накладено обмеження: арешт та заборону відчуження.

Також встановлено, що 5 березня 2025 року ОСОБА_4 уклала договір із ТзОВ «Жовкваелектромонтаж» на надання послуг маніпулятора вартістю 2400 грн. та договір із ФОП « ОСОБА_7 » на зберігання майна відповідно до ухвали про забезпечення позову (автомобіля Ореl Vivaro», VIN: НОМЕР_1 , 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ). Цього дня ОСОБА_4 передала на зберігання автомобіль, що стверджується актом прийому - передачі № 1.

Колегія суддів враховує, що забезпечення позову згідно ухвали суду станом на 5 березня 2025 року було виконано у порядку виконання судових рішень. Описані договори ОСОБА_4 уклала із власної ініціативи. При цьому є недоведеним, що автомобіль потрібно було переміщувати із застосуванням маніпулятора та зберігати у ФОП « ОСОБА_7 », який здійснює види діяльності: вантажний автомобільний транспорт, надання послуг з перевезення речей (переїзду), вирощуваня ягід, горіхів, інших плодових дерев і чагарників, розведення великої рогатої худоби молочних порід; а не зберігання, зокрема, транспортних засобів, а також виконання рішень суду. Станом на 5 березня 2025 року ОСОБА_4 не була визнана власником цього автомобіля. Тому витрати на переміщення автомобіля у розмірі 2 400 грн. не можуть бути визнані судовими витратами та не підлягають розподілу у межах вирішення цього спору.

Встановлено, що правничу допомогу ОСОБА_4 згідно договору від 12 березня 2024 року надавав адвокат Вольський А.Б.

Згідно акта виконаних робіт № 1 від 7 квітня 2025 року робота з надання правової допомоги оцінена у 54 900 грн., які стягнуто судом першої інстанції.

Колегія суддів вважає розмір витрат на правничу допомогу завищеним та таким, що підлягає зменшенню, з урахуванням наступного.

У позовній заяві ОСОБА_4 не зазначила попереднього розрахунку її витрат на правничу допомогу, що позбавило відповідача можливості висловити свою позицію щодо цих витрат.

До виконаних робіт включено правовий супровід щодо отримання вартісної оцінки майна і паралельно з цим - написання 4 запитів і заяв щодо майна на суму 2 000 грн. Також у акті зазначена попередня правова консультація (1500 грн.), а також - вивчення і аналіз наявних у замовника матеріалів (1500 грн.). До правової допомоги включено написання позову (7000 грн.) і одночасно з цим - написання заяви про уточнення позовних вимог - 1000 грн.; написання трьох заяв про забезпечення позову (3000 грн.), надання заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (1000 грн.), надання поточних правових консультацій (2000 грн.). Відтак, до витрат на правничу допомогу включено дублюючі послуги та послуги, які охоплені іншими роботами, що призвело до завищення розміру витрат на павничу допомогу. У акті зазначено участь представника у судових засіданнях та витрати на е у розмірі 4500 грн. Встановлено, що представник ОСОБА_2 приймав участь у судових засіданнях: 17 березня 2025 року (приблизно 10 хв.), 7 квітня 2025 року (приблизно 1,5 год.) та 17 квітня 2025 року (приблизно 2 хв.), що не може становити такий розмір витрат у цій частині.

Закон передбачає, що сторони повинні подати попередній розрахунок суми судових витрат разом із першою заявою по суті.

Неподання попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у їх відшкодуванні. У суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні витрат (Постанова КЦС від 8 квітня 2021 року у справі №161/20630/18, Постанова КЦС від 12 жовтня 2022 року у справі №725/42/21, Постанова КГС від 31 березня 2021 року у справі №916/2087/18, а також постанови КГС від 13 лютого 2020 року у справі №911/2686/18, від 19 лютого 2020 року у справі №910/16223/18, від 21 травня 2020 року у справі №922/2167/19).

При розподілі судових витрат має бути забезпечено виконання принципу змагальності. Подання попереднього розрахунку забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими, та доводити неспівмірність таких витрат (Постанова КГС від 14 грудня 2021 року у справі №922/676/21).

Неподання іншою стороною попереднього розрахунку сум судових витрат порушує принцип змагальності та перешкоджає іншій стороні висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності.

Схожі висновки містяться у постановах КЦС від 8 березня 2023 року у справі №755/7694/20, від 22 листопада 2023 року у справі №757/31792/20, постановах КГС від 18 січня 2022 року у справі №910/2679/21, від 29 вересня 2022 року у справі №910/3055/20, Постанові ВП ВС від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21.

Принцип змагальності відноситься і до зобов'язання сторін довести обставини, на які вони посилаються (ч. 3 ст. 12 ЦПК України). І саме в цьому він найтісніше пов'язаний з принципом відшкодування витрат.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми витрат, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 3 ст. 134 ЦПК).

Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (Постанова ВП ВС від 20 серпня 2018 року у справі №751/3840/15, Постанова КГС від 5 лютого 2019 року у справі №906/194/18).

Встановлено, що сторона ( ОСОБА_4 ) не зазначила попередній розрахунок витрат у першій заяві по суті спору, але подала його під час розгляду справи.

Сторона не виконала обов'язок, передбачений ч. 1 ст. 134 ЦПК України, проте подала необхідні докази на підтвердження витрат відповідно до приписів ч. 8 ст. 141 ЦПК.

Інші учасники справи мали можливість підготуватися до спростування витрат, тому принцип змагальності не порушено (постанови КГС від 18 січня 2022 року у cправі №910/2679/21, від 14 грудня 2021 року у справі №922/676/21). ОСОБА_1 та її представники заперечили розмір витрат ОСОБА_4 на правничу допомогу.

Колегія суддів вбачає підстави для зменшення розміру витрат ОСОБА_4 на правничу допомогу через незазначення попереднього розрахунку таких витрат у першій заяві та завищення розміру таких.

З урахуванням засад розумності, необхідності, доцільності та реальності витрат на правничу допомогу; часу, витраченого на таку, обсягу задоволених вимог, апеляційний суд приходить до висновку про зменшення витрат ОСОБА_4 на правничу допомогу, які підлягають стягненню у її користь із ОСОБА_1 , до 18 000 грн.

Також встановлено, що при зверненні з позовом до суду ОСОБА_4 сплатила судовий збір у розмірі 5961,71 грн. та 605,60 - при подачі заяви про забезпечення позову. ОСОБА_1 при зверненні із зустрічним позовом сплатила 5 243 грн. судового збору. Такі витрати належить віднести на позивачів, оскільки вимоги обох задоволено.

Керуючись: ст.ст.133,137,141, 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 7 квітня 2025 року в частині покладення на ОСОБА_1 судових витрат шляхом зобов`язання її сплатити на корить ОСОБА_4 у виді судового збору за подання позовної заяви майнового характеру у розмірі 5 961,71 грн. та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 605,60 грн. (всього 6567,31 грн.) та витрат, пов`язані з доставкою автомобіля на тимчасове зберігання у сумі 2 400 грн., - скасувати.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 7 квітня 2025 року в частині стягнення із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_4 витрат на правничу допомогу у розмірі 54 900 грн. змінити, зменшивши цю суму до 18 000 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 18 вересня 2025 року.

Головуючий -______________________Т. І. Приколота

Судді: ___________ Ю.Р. Мікуш _______________Р. В. Савуляк