Подільський районний суд міста Полтави
Справа № 553/190/25
Провадження № 2/553/1055/2025
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01.10.2025м. Полтава

Подільський районний суд міста Полтави в складі головуючого судді Фоміної Ю.В., за участю секретаря судового засідання Долгової М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу №553/190/25 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 19.01.2025 року звернувся до Подільського районного суду міста Полтави із позовом до Держави Україна, Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позовна заява обгрунтована тим, що протягом 2013-2015 років ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шахрайським шляхом заволодів грошовими коштами сім`ї ОСОБА_3 у сумі понад 10 500 доларів США, на які придбав 300 Біткоїнів. 08.08.2015 року слідчим відділенням Полтавського РВ УМВС України в Полтавській області порушено кримінальне провадження № 0001109 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2, 4 ст. 190 КК України. 07.12.2016 року Полтавським ВП Полтавського РВП ГУНП в Полтавській області надано довідку про завдання матеріальних збитків сім`ї ОСОБА_3 на загальну суму 10500,00 доларів США, на які ОСОБА_2 придбав 300 біткоїнів, що зафіксовано слідчим під час допиту ОСОБА_2 в присутності ОСОБА_1 . Станом на 19.01.2025 року місце знаходження 300 Біткоїнів не встановлено та не повернуто сім`ї ОСОБА_3 , чим завдано матеріальних збитків на суму понад 30 000 000 євро. Національною поліцією України, як відповідачем по справі, вказані факти проігноровані, що є неприпустимим та свідчить про повну бездіяльність.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 24.12.2024 р. у справі № 545/3264/20 ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 190 та ч.2 ст. 190 КК України на підставі ст. 49 КК України, провадження стосовно ОСОБА_2 закрито у звязку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України, що свідчить про пряму бездіяльність Держави України та органу досудового розслідування.

Системна відкрита бездіяльність органу досудового розслідування підтверджується доказами та фактами, які підтверджені рішеннями судів оскільки позивач звертався щодо порушених його прав та інтересів у судах. За зверненням ОСОБА_1 судовими рішеннями неодноразово визнавалась протиправна бездіяльність слідчого щодо не виконання вимог ст. 220 КПК України, не вирішення клопотань позивача, також оскаржувались і інші дії в ході досудового розслідування, що свідчить про системне неналежне досудове розслідування.

Позивач зазначає, що внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0001109 від 08.08.2015 року, неякісного проведення досудового розслідування, порушення розумних строків досудового розслідування, та допущення ряду бездіяльності поліцією, позивачу завдано матеріальних збитків та моральну шкоду.

Позивач є особою з інвалідністю 2 групи, якому заборонені психо-емоційні навантаження та стреси, проте його права системно порушуються, що суттєво вплинуло та впливає на стан його здоровя, позивач здійснив зміну місця проживання, адже вважає Державу Україну небезпечною країною для проживання.

Позивач просить суд стягнути з державного бюджету України на його користь завдану йому майнову шкоду у розмірі 30 000 000 євро, що є еквівалентом 300 біткоїнів та складає 2 652 000 000,00 грн. Також позивач просить стягнути з державного бюджету України на його користь моральну шкоду у розмірі 30 000 000 євро, що є еквівалентом 2 652 000 000,00 грн., адже місцезнаходження 300 біткоїнів не відомо та йому не повернуті.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Полтави від 21.01.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу на підставі п.6 ч.4 ст.185 ЦПК України, оскільки позивач 16.01.2025 року звернувся до суду з ідентичним позовом, з тим самим предметом та з однакових підстав (справа №553/160/25).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 17.04.2025 року, ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 21.01.2025 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження по суті.

Ухвалою судді Подільського районного суду міста Полтави від 14.05.2025 року відкрито провадження у справі №553/190/25 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Подільського районного суду міста Полтави від 11.08.2025 року в задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у цивільній справі №553/190/25 відмовлено.

Ухвалою Подільського районного суду міста Полтави від 02.09.2025 року закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду по суті.

30.05.2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 від Національної поліції України, відповідно до якого представник відповідача зазначає, що Національна поліція України (код - 40108578) є центральним органом управління поліції, який досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні не здійснював, та відповідно є неналежним відповідачем у справі, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог до НПУ. Національною поліцією України не здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001109 від 08.08.2015, таким органом є Головне управління Національної поліції в Полтавській області. Крім того, як на підставу в задоволенні позову ОСОБА_1 посилається на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.06.2018 у справі №816/1516/18, від 10.05.2018 у справі №816/1217/18, від 16.05.2018 у справі № 816/1216/18, від 10.05.2018 №816/1218/18, якими визнано протиправність дій Головного слідчого управління НПУ щодо неналежного розгляду звернення ОСОБА_1 . Вказаними судовим рішенням бездіяльності Національної поліції України під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001109 від 08.08.2015 не встановлено, а лише зобов`язано повторно розглянути звернення ОСОБА_1 . Враховуючи відсутність встановлених та підтверджених належним чином доказів протиправності (незаконності) дій Національної поліції України, як центрального органу управління поліції, а також причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та шкодою, вважаємо доведеним те, що у спірних правовідносинах відсутній склад цивільного правопорушення, необхідного для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як стягнення шкоди згідно статей 1173-1174, 1176 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим позовні вимоги Позивача про стягнення шкоди є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої та відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому ухвалення слідчим суддею рішення в межах досудового розслідування, ще не свідчить про протиправність дій державних органів (органу досудового розслідування), а визначальними в таких випадках є конкретні обставини встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів, для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної та матеріальної шкоди, та відповідно, наявність причино-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень дій чи бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не свідчить про порушення прав позивача та відповідно не є підставою для відшкодування моральної та матеріальної шкоди. Позивач не надає доказів щодо складу «сім`ї ОСОБА_3 », а також матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставини наявності у володінні ОСОБА_1 та/чи членів його сім`ї станом на 2013-2015 роки грошових коштів у відповідному розмірі 10500 доларів США, якими як зазначає останній шахрайським шляхом заволодів ОСОБА_2 . Враховуючи відсутність встановлених та підтверджених належним чином доказів протиправності (незаконності) дій саме Національної поліції України, як центрального органу управління поліції, а також причинно- наслідкового зв`язку між такими діями та шкодою, вважає доведеним, що у спірних правовідносинах відсутній склад цивільного правопорушення, необхідного для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як стягнення шкоди відповідно до статей 1173-1174, 1176 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим позовні вимоги Позивача про стягнення шкоди є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.Відповідач просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у справі №553/190/25 до Держави Україна, Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити у повному обсязі.

У судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги просить задовольнити.

Представник відповідача Національної поліції України в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, надала заяву про розгляд справи в її відсутність та взяти до уваги позицію Національної поліції України, викладену у письмовому відзиві. У задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причина неявки невідома.

Суд, дослідивши докази по справі, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно дост. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до положень ст.ст.55,124Конституції України кожна особа має право в порядку, встановленомуЦПК України, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом установлено, що Полтавським РВП Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001109 від 08.08.2015 року за ч. ч. 1, 2, 4 ст. 190 КК України за фактом заволодіння шахрайським шляхом грошовими коштами декількох осіб, в тому числі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які є потерпілими у зазначеному кримінальному провадженні.

30.11.2020 року до Полтавського районного суду Полтавської області надійшов обвинувальний акт щодо обвинуваченого ОСОБА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 190 ч. 1, 190 ч. 2, 190 ч. 4 КК України, внесений в Єдиний реєстр досудових розслідувань № 0001109 від 08.08.2015 року.

Вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 20.09.2023 в справі №545/3264/20, провадження №1-кп/545/20/23, клопотання захисника обвинуваченого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_2 про звільнення від кримінальної відповідальності та закриття провадження за ст. 190 ч. 1, 190 ч. 2 КК України задоволено, ОСОБА_2 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ст. 190 ч. 1, 190 ч. 2 КК України звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України в зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, закривши в цій частині кримінальне провадження. За ст. 190 ч. 4 КК України ОСОБА_2 визнано невинним та виправдано за недоведеністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення. Цивільні позови ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 24 грудня 2024 року апеляційні скарги прокурора Дем`янової Л.М., потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_1 задоволені частково, вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 20 вересня 2023 року в частині звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за кримінальні правопорушення, передбачені частинами 1, 2 ст.190 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності скасовано. Клопотання обвинуваченого ОСОБА_2 задоволено. На підставі ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень передбачених частинами 1, 2 ст. 190 КК України, провадження стосовно ОСОБА_2 закрито у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. У іншій частині вирок залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 26 травня 2025 року ухвалу Полтавського апеляційного суду від 24 грудня 2024 року залишено без зміни, а касаційні скарги потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , а також прокурора Дем`янової Лариси Миколаївнибез задоволення.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Механізм відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України на сьогодні законодавчо визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розіиукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Положення цього Закону передбачають можливість реалізації норми цивільного законодавства про відшкодування шкоди, завданої правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України у випадку, коли правопорушення вчинено спеціальним суб`єктом (працівником правоохоронного органу, прокуратури) і набуло вигляду незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України"Про оперативно-розшукову діяльність","Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю"та іншими актами законодавства.

У частині другій статті 2 Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

У пункті 1-1 частини першоїстатті 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

Відшкодування іншої шкоди, завданої у зв`язку з досудовим розслідуванням, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Нормами статті 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягненняу вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осібо ргану, що здійснює оперативно-розшуковудіяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії абобездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Фактичною підставою для відшкодування моральної шкоди є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1176 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Аналогічна позиція викладена у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» в якому зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Подібні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 07.10.2015 у справі № 916/3371/14, від 28.01.2015 у справі № 5023/3993/12, від 04.11.2014 у справі № 904/1197/14, від 02.09.2014 у справі № 910/2023/13, від 22.01.2013 у справі № 5011-71/2684-2012, постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

Предметом даного позову є вимога позивача, як потерпілого у кримінальному провадженні, про стягнення із Держави грошових коштів в рахунок відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Позивач обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги посилається на бездіяльність органів Національної поліції Україниу у межах кримінального провадження№ 0001109 від 08.08.2015 року,а такожна численні судові рішення ухвали слідчих суддів і рішення Полтавського окружного адміністративногосуду за наслідками розгляду його скарг і позовів. Розмір завданої майнової та моральної шкоди прирівнює до 300 біткоїнів, які ниби-то придбав обвинувачений на його кошти та кошти його дружини.

Суд зазначає, що вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 20.09.2023 року, ухвала Полтавського апеляційного суду, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 26 травня 2025 року, як і інші судові рішення, що долучені позивачем до справи, не містять відомостей про те, що обвинувачений ОСОБА_7 придбав біткоїни у кількості 300 штук на спільні кошти сім`ї ОСОБА_3 .

Долучені позивачем до позову судові рішення за його скаргами і позовами не містять відомостей чи висновків про те, що встановлена судом бездіяльність службових осіб мала наслідком втрату певних істотних доказів та/або ж призвела до неможливості відшкодувати потерпілим завдані збитки (шкоду).

Також, суд зазначає, що для пред`явлення особі обвинувачення за шахрайство, в даному випадку достатньо стороною обвинувачення довести факт заволодіння особою чужими чужими грошима на певну суму шляхом обману чи зловживання довірою з корисливих мотивів, без наміру їх повертати. При цьому, на що саме були витрачені обвинуваченим грошові кошти потерпілих лежить за межами складу кримінальних правопорушень, передбачених ст.190 КК України. Отже, невстановлення слідчим місцезнаходження 300 біткоїнів, якщо такі існують, не свідчить про незаконну бездіяльність органу досудового розслідування. Виходячи з обставин, встановлених в ході здійснення кримінального провадження №0001109, ОСОБА_2 заволодів саме грошовими коштами потерпілого ОСОБА_1 на суму 500 доларів США, а не біткоїнами.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи та докази, що надані позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку, що належних та допустимих доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння позивачу матеріальної шкоди в заявленому розмірі незаконними діями держави в особі органу досудового розслідування матеріали справи не містять.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 30 вересня 2014 року у справі "Петро Якович Петльований проти України", заява № 54904/08, Суд зауважив, що відповідно до ЦК України питання державної компенсації жертвам злочину врегульовано таким чином, що будь-яка вимога про таку компенсацію є умовною, і ці умови частково викладені у першому пункті статті 1177 ЦК України, який містить слова "якщо особа, яка вчинила злочин, не ідентифікована або неплатоспроможна". Подальші умови полягають у тому, що вони мають бути встановлені окремим законом, який не було прийнято до цього часу. Такий закон має також містити процедуру присудження та сплати компенсації. Ясно видно з цих застережень, що право на компенсацію з боку держави жертвам злочину, передбачене вищевказаною статтею Кодексу, ніколи не було призначене, щоб бути безумовним. Практика національних судів підтверджує, що за відсутності закону, який формулює такі положення, право на компенсацію не може виникнути згідно зі статтею 1177 ЦК України, як окремо взятою.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), дослідивши приписи статті 1177 ЦК України та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами № 54904/08 і № 3958/13 (поданими потерпілими - фізичними особами, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим унаслідок кримінального правопорушення ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (ухвала ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі "Петльований проти України" (Petlyovanyy v. Ukraine), заява № 54904/08, і від 16 грудня 2014 року у справі "Золотюк проти України" (Zolotyuk v. Ukraine), заява № 3958/13).

Такий висновок зроблено у пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18).

Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно із ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За правилами ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 та підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 квітня 2020 року у справі №180/1560/16-а.

Верховний Суд вказав, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу статті 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача.

У постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Позивач вимагає відшкодування йому моральної шкоди у зв`язку з неправомірними діями органу досудового розслідування при неефективному здійсненні досудового розслідування у вказаному вище кримінальному провадженні.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статей 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ч.3,4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку , що позивачем не надано доказів спричинення йому моральної шкоди, вини держави в особі її уповноважених органів у заподіянні моральної шкоди та причинного зв`язку між такою шкодою та діями відповідачів, не надав доказів, що під час досудового розслідування та судового провадження, в якому він мав статус потерпілого, Національною поліцією України відносно нього здійснювалися незаконні дії чи бездіяльність, приймалися незаконні рішення, а тому позовні вимоги про відшкодування позивачу моральної шкоди також не підлягають до задоволення.

Оскільки згідно ст. 1173 ЦК України шкода, завдана незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою, належним відповідачем у справі є держава в особі органу, який за твердженням позивача допустив порушення його прав, та яким позивачу завдано шкоди.

Належним відповідачем в даній справі є Держава в особі її уповноваженого органу Головного управління Національної поліції в Полтавській області.

Постановою від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) Велика Палата Верховного Суду виклала правову позицію, відповідно до якої держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом з тим залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКС України чи її територіальний орган.

Вказана правова позиція залишається незмінною та неодноразово підтверджувалась Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 9 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79)).

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна в особі її органів Національної порліції України та Державної казначейської служби України в повному обсязі, за їх необгрунтованістю та недоведеністю.

Приймаючи до уваги, що суд дійшов до висновку про відмову взадоволенні позовних вимог та враховуючи приписи ч.1 ст.141 ЦПК України, а також ту обставину, що позивач при зверненні до суду звільнений від сплати судового збору, а тому судові витрати необхідно віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 10,12,81, 259, 263 - 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Держави Україна, Національної поліції України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, - відмовити повністю.

Судові витрати зі сплати судового збору віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 10.10.2025.

Суддя Подільського районного суду міста Полтави Ю. В. Фоміна