Номер провадження: 22-ц/813/6023/25
Справа № 521/8611/25
Головуючий у першій інстанції Маркарова С.В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних

справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Громіка Р.Д., Назарової М.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 30 травня 2025 року

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позову встановив:

26 травня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до його пред`явлення, шляхом накладення арешту на житлову квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 .

Заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який за життя залишив заповіт на заявника. Після смерті спадкодавця залишилася спадкова маса, яка складається з рухомого та нерухомого майна, корпоративних прав.

08 березня 2024 року за заявою ОСОБА_1 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Андронакі Н.Г. відкрито спадкову справу №03/2024 до майна ОСОБА_3

09 жовтня 2024 року заявник звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_2 .

10 жовтня 2024 року приватним нотаріусом прийнято постанову про відмову у видачі заявнику зазначеного вище свідоцтва у зв`язку з чим він звернувся з позовом до суду.

Заочним рішенням Хаджибейського районного суду м. Одеси від 31 березня 2025 року у справі №521/18206/24 задоволено позов ОСОБА_1 . Визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 21 жовтня 2002 року № 21/2002, зареєстрований Універсальною Товарною біржою "Південь", укладеному між ОСОБА_4 , 1956 року народження, та ОСОБА_5 ,1943 року народження, і ОСОБА_6 , 1936 року народження, на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 45,9 кв.м., житловою площею 30,6 кв.м., та складається із двох кімнат. Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті

ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на квартиру, загальною площею 45,9 кв.м, житловою площею 30,6 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_3 .

Зазначене вище судове рішення набрало законної сили 13 травня 2025 року.

Під час реєстрації вказаного судового рішення в Управлінні державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради заявника повідомлено про неможливість вчинення такої дії у зв`язку із реєстрацією 18 березня 2025 року права власності на вказану вище квартиру за ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_8 , який право власності на зазначене вище майно підтвердив свідоцтвом про право власності на житло, видане Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради 05 липня 2020 року, №4-16913, право власності за яким зареєстровано Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 07 серпня 2000 року.

Заявник зазначав, що його права та інтереси порушені ОСОБА_8 і

ОСОБА_2 , існує вірогідність подальшого продажу зазначеної вище квартири, у зв`язку з чим просив суд вжити заходи забезпечення позову до подання позову, шляхом накладення арешту на квартиру.

Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 30 травня 2025 року повернуто заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до його пред`явлення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 30 травня 2025 рокута ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.

Окрім підстав, якими обґрунтована заява про забезпечення позову, скаржник посилається на те, що судом допущено неповне з`ясування обставин справи, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

Крім цього, на думку скаржника, судом не дотримано вимоги ч.1 ст. 153 ЦПК України, що є самостійною підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду.

Наслідком відмови у задоволенні заяви, на переконання скаржника, є відмова у доступі до правосуддя.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1,5,6,9,10,14,19,37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 вересня 2025 року, з огляду на положення ч. 2 ст. 369 ЦПК України, розгляд цієї справи призначено в порядку письмового провадження за матеріалами, що містяться у справі, зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є ухвала суду про повернення заяви, право на апеляційне оскарження якої регламентовано п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з таких підстав.

Приймаючи ухвалу про повернення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до його пред`явлення на підставі ст. 153 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що така заява не містить предмету майбутнього позову (позовні вимоги, з якими

ОСОБА_1 має намір звернутись до суду ним не визначені), доказів на підтвердження наявності спору (відмова державного реєстратора в реєстрації за заявником права власності за рішенням суду з певних підстав, які викладені у клопотання про забезпечення позову), доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову, отже такі обставини виключають можливість розгляду судом заяви про забезпечення позову по суті. При цьому процесуальним законодавством не передбачено залишення такої заяви без руху з метою надання заявнику строку на усунення недоліків такої заяви.

З такими висновками суду першої інстанції, погоджується колегія суддів, з огляду на таке.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (пункти 1, 10 частини першої статті 150 ЦПК України).

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити, зокрема, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності (пункт 4 частини першої статті 151 ЦПК України).

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

Під арештом майна слід розуміти заборону розпоряджатися майном, що належить відповідачу, а в певних випадках - і користуватися ним. Заборона вчиняти певні дії, поряд з іншим, може бути пов`язана з необхідністю збереження об`єкта спору в існуючому стані та збереження його статусу, що має сприяти вирішенню спору та можливості виконання судового рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі N 753/22860/17 (провадження N 14-88цс20) зазначено: "конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача".

У постанові Верховного Суду від 06 грудня 2023 року в справі N 361/8953/21 (провадження N 61-8786св23) зазначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суди повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі N 381/4019/18 (провадження N 14-729сцс19) виснувала, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі N 914/1570/20 (провадження N 12-90гс20) вказано, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Отже, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Тому при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

У постанові від 12 липня 2022 року в справі N 910/8482/18 (910/4866/21) Верховний Суд виснував, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами або майном, а тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів; при цьому піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватись майна, що належить до предмета спору. Зазначено, що такий вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову до його пред`явлення, шляхом накладення арешту на квартиру, позивач взагалі не зазначив з якими саме конкретними позовними вимогами він має намір звернутися з позовом до суду.

Отже, усупереч ч.3 ст. 151 ЦПК України, заява про забезпечення позову не містить відомостей щодо предмету позову, наявність яких законодавцем визначена, як обов`язкова.

Вказане об`єктивно унеможливлює та перешкоджає суду оцінити заходи забезпечення позову на предмет їх співмірності та адекватності.

Такі недоліки заяви про забезпечення позову, не дають можливості вирішити, серед іншого, питання про те, чи буде конкретний захід забезпечення позову домірним позовній вимозі.

Наслідком не дотримання заявником вимог ст. 151 ЦПК України під час звернення до суду із заявою про забезпечення позову, є постановлення судом ухвали про повернення такої заяви, що не перешкоджає заявнику повторно звернутися із відповідною заявою, якщо перестануть існувати обставини, що слугували підставою для її повернення.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими вказані вище висновки суду з якими не погоджується скаржник.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення вказаного питання.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваної ухвали суду, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 30 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: Р.Д. Громік

М.В. Назарова