Провадження № 22-ц/4808/1341/25
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Девляшевського В.А., Мальцевої Є.Є.

за участю секретаря Струтинської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадської організації «Мультимедійна лабораторія» на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 22 липня 2025 року, постановлену в складі судді Антоняка Т.М. в м. Івано-Франківську, у справі за позовом Громадської організації «Мультимедійна лабораторія» до ОСОБА_1 , треті особи: Управління культури, національностей та релігій Івано-Франківської обласної державної адміністрації (обласної військової адміністрації), Департамент містобудування та архітектури Івано-Франківської міської ради, Міністерство культури та стратегічних комунікацій України, Державний реєстратор Джурин Ярослав Олегович, про зобов`язання вчинити дії та скасування права власності шляхом скасування рішення державного реєстратора,

в с т а н о в и в:

У липні 2025 року до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області надійшла позовна заява Громадської організації «Мультимедійна лабораторія» до ОСОБА_1 , треті особи: Управління культури, національностей та релігій Івано-Франківської обласної державної адміністрації (обласної військової адміністрації), Департамент містобудування та архітектури Івано-Франківської міської ради, Міністерство культури та стратегічних комунікацій України, Державний реєстратор Джурин Ярослав Олегович, про зобов`язання вчинити дії та скасування права власності шляхом скасування рішення державного реєстратора.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 22 липня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі. Роз`яснено позивачу право звернутись з тими самими вимогами до Господарського суду Івано-Франківської області у порядку господарського судочинства.

На вказану ухвалу суду Громадська організація «Мультимедійна лабораторія» подала апеляційну скаргу. Вважає таку ухвалу незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що наведена судом оцінка обставин справи та їх співвідношення з критеріями розмежування юрисдикцій є хибними, не відповідають дійсним обставинам справи та здійснені без урахування сталих позицій Верховного Суду.

Вказує, що суд правильно визначив, що позивач є юридичною особою і при поданні позову діяв у рамках свого статуту, а відповідач дійсно зареєстрована як фізична-особа підприємець (ФОП). Однак, висновок суду про участь відповідача у справі як фізичної особи-підприємця є передчасним, а низка інших важливих обставин та практика Верховного Суду в подібних ситуаціях судом взагалі не враховані. Хоча відповідач і зареєстрована як фізична-особа підприємець, у спірних правовідносинах (зокрема, з приводу охорони культурної спадщини та здійснення спірних будівельних робіт реставрації, а насправді реконструкції) вона бере участь як фізична особа. Це підтверджується матеріалами справи.

Зокрема, Охоронний договір на об`єкт культурної спадщини №337 від 15.07.2015 укладений із ОСОБА_1 як із фізичною особою, про що прямо зазначено на його першій сторінці, містить реквізити відповідача як фізичної особи паспорт громадянина України. Більше того, як фізична особа-підприємець відповідач зареєструвалася через рік після укладання вказаного договору. А отже, обов`язки щодо охорони культурної спадщини, що порушені відповідачем, покладені на неї за цим договором як на фізичну особу, виникли ще до моменту початку спірних будівельних робіт та реєстрації відповідача як ФОП. Посилання суду на те, що будівельні роботи та реєстрація відповідача як ФОП почалися у 2016 році, є нерелевантними. Пояснювальна записка до проекту «Реставрація будівлі з відновленням вежі з годинниками та пристосуванням горищного простору під нежитлові приміщення» від 14.07.2017 містить вказівку, що замовником є «гр. ОСОБА_1 » із зазначення її саме як «громадянки», а не як ФОП. Логічно слідує, що вона у цих правовідносинах виступала як фізична особа. Дозвіл на виконання будівельних робіт №ІУ 09 від 19.10.2018 видано ОСОБА_1 теж як фізичній особі, про що прямо зазначено у документі.

Тобто, навіть попри наявність статусу фізичної особи-підприємця, спірні будівельні роботи проводилися відповідачем як фізичною особою. Саме ці докази стали підставою для того, що ОСОБА_1 зазначена відповідачем у позові як фізична особа. І з формальної точки зору цього вже повинно було б бути достатньо для того, аби справа розглядалася саме в порядку цивільного судочинства.

Однак, зміст цих доказів з незрозумілих причин був судом проігнорований, у результаті чого суд прийшов помилкових та передчасних висновків, що відповідач у спірних правовідносинах виступає як ФОП та використовує будівлі готелю «Дністер» (далі також Готель) для ведення господарської діяльності.

Наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи-підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №2-7615/10 від 14.03.2018, у справі №522/7909/16-ц від 05.06.2018, від 13.06.2018 у справі №548/981/15-ц). Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа сторона у відповідних правовідносинах як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №916/1261/18). При вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.08.2019 у справі №646/6644/17).

Скаржник вважає, що усупереч наведеним позиціям Великої Палати Верховного Суду суд першої інстанції належним чином не дослідив характер спірних відносин та статус позивача в них, при оцінці суб`єктного критерію не дослідив усіх обставин справи, не врахував відповідної практики Верховного Суду, у результаті чого вдався до передчасного та хибного визначення відповідача як ФОП у спірних правовідносинах та віднесення справи за цим критерієм до господарської юрисдикції.

Щодо предмету спору зазначає, що об`єктом спірних правовідносин насамперед є готель як об`єкт культурної спадщини, що підлягає охороні, та проведені щодо нього спірні будівельні роботи. При цьому, суд помилково посилався на рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №387 від 12.04.2018. Спірні будівельні роботи стосуються вежі з годинником, горищного простору та зовнішніх характеристик будівлі готелю, що прямо вбачається із доданої до позову будівельної документації та неодноразово зазначалося в позові, а приміщення, щодо яких проведено реконструкцію (реставрацію), належать відповідачу на праві власності. Тоді як у дослідженому судом рішенні виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради мова йде про зовсім іншу частину будівлі (нежитлові приміщення, розташовані на першому поверсі та в підвалі), належать ФОП ОСОБА_1 на підставі договору оренди, та про будівельні роботи, які не відносяться до предмету спору. Отже, на думку скаржника, суд дійшов висновку про належність предмету спору до господарських відносин за предметним критерієм у результаті хибної оцінки обставин справи та оцінки обставин, які не входять до предмету спору.

Щодо характеру та змісту спірних правовідносин вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що спір між сторонам виник саме з господарських правовідносин. Хоча позов подано громадською організацією, яка є юридичною особою, позивач представляє інтереси фізичних осіб, від імені та для захисту інтересів яких діє громадська організація. Між цими особами та відповідачем апріорі не було та немає господарських правовідносин, наявність яких є визначальною при віднесенні спору до юрисдикції господарських судів. Крім того, вказані фізичні особи у спірних правовідносинах відстоюють власні цивільні, а не господарські права. Позов подано саме з метою захисту прав та інтересів, що мають цивільно-правовий характер: права та інтереси жителів м. Івано-Франківська щодо збереження культурної спадщини. Хоча вони й були порушені внаслідок ведення відповідачем діяльності господарського характеру, саме належність цих прав та інтересів до цивільних має стати орієнтиром для віднесення справи до цивільної юрисдикції. У ситуації, коли позивачем є громадська організація, яка звертається з позовом для захисту прав та інтересів фізичних осіб, спірні правовідносини не можуть бути господарськими. Такого ж підходу дотримується Велика Палата Верховного Суду у справах за позовами громадських організацій в інтересах фізичних осіб до інших юридичних осіб (постанова від 23.03.2021 у справі №367/4695/20). Тому навіть за умови, якби ОСОБА_1 була відповідачем/учасником спірних правовідносин як ФОП, справа підлягала б розгляду в порядку цивільного судочинства з огляду на характер спірних правовідносин та специфіку особи позивача громадської організації, яка діє в інтересах фізичних осіб. Отже, за критерієм характеру спірних правовідносин справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відтак, за всіма трьома зазначеними судом першої інстанції критеріями розмежування цивільної та господарської юрисдикцій справа підлягає розгляду в порядку цивільного, а не господарського судочинства.

Крім того, вважає, що суд допустив порушення норм процесуального права, оскільки використав для обґрунтування оскарженої ухвали рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №387 від 12.04.2018, яке самостійно знайшов, дослідив та поклав в основу оскаржуваної ухвали як доказ, оскільки його немає в матеріалах справи і про такий у позові не згадувалося. Такий доказ є неналежним.

Вважає, що оскаржена ухвала порушує права позивача й осіб, для захисту інтересів яких він звертається, на доступ до правосуддя.

Просить оскаржувану ухвалу суду скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник Громадської організації «Мультимедійна лабораторія» - адвокат Єрема М.Р. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримав.

Представник Управління культури, національностей та релігій Івано-Франківської обласної державної адміністрації (обласної військової адміністрації) в судове засідання не з`явилися, подав клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи належним чином.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності неприбулих осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, зважаючи на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, у липні 2025 року Громадська організація «Мультимедійна лабораторія» звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Управління культури, національностей та релігій Івано-Франківської обласної державної адміністрації (обласної військової адміністрації), Департамент містобудування та архітектури Івано-Франківської міської ради, Міністерство культури та стратегічних комунікацій України, Державний реєстратор Джурин Ярослав Олегович, про зобов`язання вчинити дії та скасування права власності шляхом скасування рішення державного реєстратора.

Просила зобов`язати ОСОБА_1 привести до попереднього стану будівлю готелю «Дністер» за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема:

-розісклити між колонний простір на рівні першого поверху;

-знести добудований поверх;

-привести годинникову вежу до попереднього вигляду, передбаченого у технічному паспорті від 17.02.2004 (інвентаризаційна справа №693), що виданий Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації, до того вигляду, що існував безпосередньо перед початком проведених відповідачем будівельних робіт.

Скасувати право власності ОСОБА_1 на добудову, здійснену щодо будівлі готелю «Дністер» з реєстраційним номером 101 шляхом скасування рішення державного реєстратора Лисецької селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області Джурина Ярослава Олеговича від 22.03.2021 з індексовим номером 57215937 (а.с. 1-14).

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції керувався тим, що позивач у цій справі Громадська організація «Мультимедійна лабораторія», яка є громадською організацією, що діє в рамках свого статуту, захищаючи публічні інтереси, пов`язані з охороною культурної спадщини; відповідач ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем. Позовні вимоги стосуються нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яке ФОП ОСОБА_1 використовує для провадження своєї підприємницької діяльності як готель, і позивач вказує на порушення зі сторони відповідача, які здійснені саме внаслідок її господарської діяльності (самочинне будівництво щодо будівлі готелю). Спір виник саме з господарських правовідносин, тобто відповідач, здійснюючи підприємницьку діяльність для отримання прибутку, порушила законодавство, зокрема, Закон України «Про охорону культурної спадщини», що зумовило втрату будівлею автентичного архітектурного стилю. Відтак, враховуючи суб`єктний склад учасників спору, предмет спору, характер спірних правовідносин, вбачається, що справа підлягає розгляду у порядку господарського судочинства, а пред`явлення позову до фізичної особи, яка є суб`єктом господарювання, не змінює правову природу юридичного спору та у даному випадку не є підставою для вирішення його у порядку цивільного судочинства.

Однак, апеляційний суд не може погодитися із такими висновками, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За змістом частини першої статті 15, частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, на судовий захист її особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається конкретна справа.

У порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, й інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці (пункти 3 і 6 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статі 4 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності. Аналогічна правова позиція щодо розмежування господарської та цивільної юрисдикції наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №904/1083/18.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Статтями 25, 26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання.

У свою чергу наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №2-7615/10, від 05.06.2018 у справі №522/7909/16-ц).

Таким чином, вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №916/1261/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 у справі №548/981/15-ц також звернула увагу, що наявність такого статусу (ФОП) в особи, яка є стороною в справі, не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи підприємцем вона виступає в такій якості у всіх правовідносинах.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України) під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

За статтею 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

За положеннями статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (частина перша статті 320 ЦК України).

Тобто, фізична особа, яка є власником, поміж іншого, нерухомого майна, має право використовувати його для здійснення підприємницької діяльності.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.02.2020 у справі №916/385/19, від 13.02.2019 у справі №910/8729/18.

З матеріалів справи встановлено, що спір у цій справі виник з приводу охорони культурної спадщини та здійснення спірних будівельних робіт реставрації (реконструкції) ОСОБА_1 будівлі готелю «Дністер» за адресою: АДРЕСА_1 , та реєстрації за нею права власності на добудову.

Встановлено також, що 30.11.2004 зареєстровано зміни права власності на нерухоме майно нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 як фізичною особою (із зазначенням даних видачі паспорта фізичної особи) (а.с. 162-163).

15.07.2015 між Сектором з питань охорони культурної спадщини управління культури, національностей та релігій Івано-Франківської обласної державної адміністрації та ОСОБА_1 саме як фізичною особою (із зазначенням даних видачі паспорта фізичної особи) було укладено Охоронний договір на об`єкт культурної спадщини №337, відповідно до якого ОСОБА_1 (власник) взяла на себе зобов`язання щодо частини приміщень будівлі нежитлового будинку АДРЕСА_1 об`єкта культурної спадщини п. 20 ст. (ОХ. №354-ІФ) на період права власності (а.с. 36-37).

Тоді як відповідач у справі ОСОБА_1 зареєстрована фізичною особою-підприємцем 26.02.2016. Номер запису в реєстрі: 0032133. Дата запису в реєстрі: 26.02.2016.

На замовлення гр. ОСОБА_1 (фізичної особи) ТОВ «Сіменерго» у 2017 році складено Проект «Реставрація будівлі з відновленням вежі з годинниками та пристосуванням горищного простору під нежитлові приміщення» (а.с. 38-66).

19.10.2018 Державною архітектурно-будівельною інспекцією України замовнику ОСОБА_1 як фізичній особі (із зазначенням даних видачі паспорта фізичної особи) надано Дозвіл на виконання будівельних робіт №ІУ 09 (а.с. 67).

19.03.2021 зареєстровано право власності на зміни об`єкта речових прав нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 як за фізичною особою (із зазначенням даних видачі паспорта фізичної особи) (а.с. 160).

З наведено слідує, що у спірних правовідносинах щодо реставрації (реконструкції) будівлі готелю «Дністер» за адресою: АДРЕСА_1 , та реєстрації права власності на добудову ОСОБА_1 виступала саме як фізична особа.

Тобто, попри наявність статусу фізичної особи-підприємця, спірні будівельні роботи проводилися відповідачем як фізичною особою.

Крім того, правовідносини у зазначеному спорі виникли між Громадською організацією «Мультимедійна лабораторія», яка представляє інтереси фізичних осіб, та ОСОБА_1 з приводу захисту прав та інтересів жителів м. Івано-Франківська щодо збереження культурної спадщини, а отже спір не носить характер господарського.

Той факт, що відповідач мала намір після реконструкції майна використовувати його у господарській діяльності не свідчить про характер господарсько-правових відносин, адже мова йде про здійснення спірних будівельних робіт щодо об`єкту культурної спадщини.

Позовні вимоги ГО «Мультимедійна лабораторія» спрямовані на захист порушених прав та інтересів жителів м. Івано-Франківськ щодо об`єкту культурної спадщини, що є спором про право цивільне, має приватноправовий характер, та не має господарського (підприємницького) характеру.

Відповідно до Статуту ГО «Мультимедійна лабораторія» є добровільним об`єднанням фізичних осіб, створеним для здійснення та захисту прав і свобод людини та громадянина, задоволення суспільних, зокрема, економічних, соціальних, культурних, освітніх та інших інтересів своїх членів та/або інших осіб; має право представляти і захищати свої законні інтереси та законні інтереси своїх членів чи інших осіб у будь-яких органах державної влади, в тому числі судах (а.с. 29-35).

Як зазначено вище, Верховний Суд відзначає, що самоідентифікація відповідача як підприємця не має визначального значення для вирішення питання про юрисдикцію спору.

Юрисдикційність спору залежить не тільки від того факту чи має особа статус ФОП, а й від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, які визначає позивач.

За таких обставин, на думку колегії, суд першої інстанцій помилився із суб`єктною юрисдикцією цього спору, визначивши його належним до розгляду у порядку господарського судочинства.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зокрема є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Зважаючи на зазначене, колегія вважає, що у відповідності до положень п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України оскаржувана ухвала підлягає скасуванню із направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Громадської організації «Мультимедійна лабораторія» задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 22 липня 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: В.А. Девляшевський

Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови складено 08 жовтня 2025 року.