Справа №462/1594/24 Головуючий у 1 інстанції:Палюх Н.М.
Провадження №22-ц/811/558/25 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
Провадження №22-ц/811/76/25
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретар: Чиж Л.М.,

за участі в судовому засіданні представниці відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м.Львова в складі судді Палюх Н.М. від 14 листопада 2024 року та ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на додаткове рішення Залізничного районного суду м. Львова в складі судді Палюх Н.М. від 05 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 14 листопада 2024 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 12 325 (дванадцять тисяч триста двадцять п`ять) доларів США.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 4726 грн 98 коп судового збору.

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати заочне рішення Залізничного районного суду м.Львова від 14 листопада 2024 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі.

Зазначає, що відповідач не отримував жодного процесуального документа під час розгляду справи судом першої інстанції. Звертає увагу, що в матеріалах справи на листах, які були адресовані відповідачу проставлено поштову відмітку «адресат відсутній за вказаною адресою». Зазначає, що в матеріалах справи відсутні документи, які підтверджують про опублікування судом першої інстанції про виклик відповідача в пресі. Вважає, що ОСОБА_1 був відсутній та не повідомлений належним чином про дату, час і місце засідань суду, внаслідок чого був позбавлений реалізації своїх прав, передбачених чинним законодавством щодо участі в судових засіданнях та доведеності перед судом своєї позиції і надання відповідних доказів, які це підтверджують. Звертає увагу, що неповідомлення відповідача про час і місце засідань позбавило його можливості надати суду докази, якими він обґрунтовує свої заперечення проти позовних вимог, зокрема, щодо подання клопотання про допит ОСОБА_5 , яка зазначена як свідок в Договорі від 01 червня 2022 року та Розписці від 01 червня 2022 року так і в Договорі від 01 жовтня 2022 року та Розписці від 01 жовтня 2022 року, однак вона була відсутня при підписанні вищевказаних Договорів та Розписок, а також відсутня при передачі грошей позивачем відповідачу.

Додатковим рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 грудня 2024 року заяву задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 10 000 (десять тисяч) гривень понесених витрат на правничу допомогу.

В решті вимог відмовлено.

Вказане додаткове рішення оскаржив ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі просить скасувати додаткове рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 грудня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задоволити заяву повністю.

Зазначає, що позивачка уклала договір про надання правової допомоги не з конкретним адвокатом, а з адвокатським об`єднанням «Ордер» від імені якого договір підписав Голова об`єднання адвокат Лазор А.О. Звертає увагу, що між сторонами жодним чином не було узгоджено оплату за досягнення позитивного рішення суду, а визначено фіксований розмір оплати за представництво інтересів в суді першої інстанції: 5% від суми вимог, які будуть предметом спору обчислено в гривневому еквіваленті станом на дату прийняття рішення судом першої інстанції. Зазначає, що у відповідності до умов договору обов`язок по оплаті фіксованого розміру настав у позивачки незалежно від результатів розгляду справи в суді першої інстанції. Вважає, що обумовлена сторонами про надання правової допомоги до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, є складовою гонорару адвоката, тож належить до судових витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу.

В судове засідання окрім представниці відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Клопотання ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи для надання можливості представниці належним чином підготуватись, у зв`язку з тим, що договір про надання правової допомоги між адвокаткою та позивачкою було укладено 22.09.2025 року, а відтак представниця позивачки не мала об`єктивної можливості належним чином ознайомитись з матеріалами справи, колегія суддів вважала необґрунтованим та відхилила, зважаючи на те, що розгляд даної справи було призначено заздалегідь (більше як за два місяці), а крім цього у позивачки є інший представник ОСОБА_3 , який був повідомлений про час та місце розгляду належним чином та будь-яких заяв та клопотань до суду не подавав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представниці відповідача на підтримання скарги відповідача та в заперечення скарги позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 11, 202, 207, 526, 530, 610, 612, 629, 639, 1046-1049 ЦК України, ст.ст. 2, 12, 13, 81, 82, 89, 141, 264-265, 280-282 ЦПК Українита задовольняючи позов, виходив з того, що 01.06.2022 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_4 надала ОСОБА_1 позику у розмірі 6500,00 доларів США під 10% місячних, з кінцевою датою повернення 31.12.2022 /а.с.5/. Факт отримання коштів за цим договором підтверджується розпискою ОСОБА_1 про отримання ним коштів у розмірі 6500,00 доларів США /а.с.5 зворотній бік/. Окрім цього, 01.10.2022 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_4 надала ОСОБА_1 позику у розмірі 5825,00 доларів США під 2% місячних, з кінцевою датою повернення 31.12.2022 /а.с.6/. Факт отримання коштів за цим договором підтверджується розпискою ОСОБА_1 про отримання ним коштів у розмірі 5825,00 доларів США /а.с.6 зворотній бік/. Також встановлено, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за договорами позики не виконав по сьогоднішній день. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Зважаючи на те, що згідно договорів позики від 01.06.2022 та 01.10.2022 відповідач ОСОБА_1 отримав від позивачки грошові кошти в доларах США, він зобов`язаний повернути позикодавцеві таку ж суму коштів у доларах США, що становить 12325,00 доларів США. Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості за договорами позики від 01.06.2022 та 01.10.2022 у розмірі 12325,00 доларів США.

Із змісту оскаржуваного додаткового рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 141, 246, 259, 263-265, 268, 270, 273, 352-355 ЦПК України, та задовольняючи заяву частково, виходив з того, що Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14 листопада 2024 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 12 325 /дванадцять тисяч триста двадцять п`ять/ доларів США та 4726 грн 98 коп судового збору. 20.11.2024 представник позивача подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача суму витрат, понесених на отримання професійної правничої допомоги, у розмірі 58976,58 грн та витрати на сплату судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції щодо оскарження ухвали про забезпечення позову на суму 1211,20 грн. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_4 надано: договір про надання правової допомоги №05/01 від 05.01.2024, додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги №05/01 від 05.01.2024, протокол погодження договірної ціни по договору про надання правової допомоги №05/01 від 05.01.2024 та додаткової угоди №1 від 19.02.2024, акт про надання правової допомоги №1/462/1594/24 від 15.11.2024 та акт про надання правової допомоги №2/462/1594/24 від 15.11.2024. 05 січня 2024 року позивач уклала договір про надання правової допомоги з адвокатом Лазорем А.О. Відповідно до Актів про надання правової допомоги, вартість наданих послуг складає 58976,58 грн. Відповідно до акту про надання правової допомоги №1/462/1594/24 від 15.11.2024 розмір наданої правової допомоги становить 30000,00 грн, а саме: підготовка та подання касаційної скарги на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 01.03.2024 та постанову Львівського апеляційного суду від 20.05.2024 щодо відмови у вжитті заходів забезпечення позову 10000,00 грн; підготовка та подання апеляційної скарги на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 01.03.2024 щодо відмови у вжитті заходів забезпечення позову 10000,00 грн; підготовка та подання заяви про забезпечення позову від 26.02.2024 - 10000,00 грн. Згідно з актом про надання правової допомоги №2/462/1594/24 від 15.11.2024 розмір наданої правової допомоги становить 37976,58 грн, а саме: представництво інтересів в одному судовому засіданні 2500,00 грн; підготовка та подання позовної заяви 10000,00 грн; представництво інтересів у суді першої інстанції, який складається з фіксованого розміру відповідно до договору №05/01 від 05.01.2024 з відповідними змінами: 5% від 12325,00 доларів США обчислений в гривневому еквіваленті станом на дату прийняття рішення 14.11.2024 25476,58 грн. З урахуванням критеріїв співмірності складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності подання позову, заяв та значимості таких дій у справі, участь у судових засіданнях, виходячи з її конкретних обставин, а також часу витраченого на представництво інтересів позивача в суді, з урахуванням стягнення з відповідача заборгованості у значному розмірі, суд вважає, що зазначені представником позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 58976,58 гривень є завищеними, приходить до висновку про стягнення цих витрат у розмірі 10 000 гривень. Щодо витрат на сплату судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції щодо оскарження ухвали про забезпечення позову на суму 1211,20 грн суду зазначає наступне. Згідно статті ст.141 ЦПК України судовий збір покладається у разі відмови в позові на позивача, тому понесені позивачем судові витрати на судовий збір щодо оскарження ухвали про забезпечення позову не компенсуються у зв`язку із відмовою у задоволенні такої заяви.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону та підстав для їх скасування чи зміни немає.

У лютому 2024 року ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якому просила:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 12325,00 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 01.06.2022 між позивачкою та відповідачем був укладений договір позики, згідно з яким ОСОБА_4 позичила ОСОБА_1 6500,00 доларів США під 10% місячних з кінцевою датою повернення 31.12.2022. Окрім цього, 01.10.2022 між позивачкою та відповідачем був укладений договір позики, згідно з яким ОСОБА_4 позичила ОСОБА_1 5825,00 доларів США під 2% місячних з кінцевою датою повернення 31.12.2022. Однак станом на 26.02.2024 грошові кошти за договорами позики не повернуто.

У листопаді 2024 року представник позивачки ОСОБА_4 адвокат Лазор А.О. звернувся в суд із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якій просив:

- ухвалити додаткове рішення, яким вирішити питання про судові витрати (витрати на професійну правничу допомогу) ОСОБА_4 у розмірі 58976,58 грн. та витрати на сплату судових зборів за розгляд справи в суді апеляційної та касаційної інстанції щодо оскарження ухвали про забезпечення позову на суму 1211,20 грн.

В обґрунтування заяви зазначав, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14.11.2024 позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. При поданні позовної заяви позивачем зазначався попередній орієнтовний розрахунок судових витрат, а саме за підготовку позовної заяви - 10000, 00 грн та 20000,00 грн, які очікує понести. Попередній розрахунок судових витрат обчислюється з урахуванням умов укладеного договору про надання правової допомоги з розрахунку 1000,00 грн за одну годину фактично витраченого часу на підготовку необхідних документів та на представництво інтересів позивача у судовому засіданні та окремо оплачується гонорар успіху у розмірі 5% від суми, яка підлягає стягненню.

Частина 2 ст. 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини.

Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1, 2 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

За положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якшо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається із матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, 01.06.2022 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_4 надала ОСОБА_1 позику у розмірі 6500,00 доларів США під 10% місячних, з кінцевою датою повернення 31.12.2022 (т.1, а.с.5).

Окрім самого договору, факт отримання коштів за цим договором підтверджується розпискою ОСОБА_1 про отримання ним коштів у розмірі 6500,00 доларів США (т.1, а.с.5 зворотній бік).

Також, 01.10.2022 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_4 надала ОСОБА_1 позику у розмірі 5825,00 доларів США під 2% місячних, з кінцевою датою повернення 31.12.2022 (т.1, а.с.6).

Як і у попередньому випадку, факт отримання коштів за цим договором підтверджується розпискою ОСОБА_1 про отримання ним коштів у розмірі 5825,00 доларів США (т.1, а.с.6 зворотній бік).

Однак, ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за договорами позики не виконав, доказів цього не представлено.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц зазначила, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Зважаючи на те, що згідно договорів позики від 01.06.2022 та 01.10.2022 відповідач ОСОБА_1 отримав від позивачки грошові кошти в доларах США, він зобов`язаний повернути позикодавцеві таку ж суму коштів у доларах США, що становить 12325,00 доларів США, що правильно встановлено судом першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості за договорами позики від 01.06.2022 та 01.10.2022 у розмірі 12325,00 доларів США.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 про те, що відповідач не отримував жодного процесуального документа під час розгляду справи судом першої інстанції, то колегія судів звертає увагу, що всі процесуальні документи по справі надсилались на адресу АДРЕСА_1 , яка зокрема вказана в договорі дарування квартири (т.2, а.с.18) як місце проживання відповідача. Вказане місце як зареєстроване у встановленому законом порядку місце його проживання не заперечено та визнано стороною відповідача, зокрема, і його представницею у суді апеляційної інстанції. Тому, слід вважати, що відповідач повідомлявся судом першої інстанції про час та місце розгляду справи належним чином, за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання. У випадку проживання у іншому місці особи без зміни реєстрації місця проживання така особа сама несе ризики передбачені законом, зокрема і щодо її повідомлення.

Що стосується доводів відповідача про неотримання коштів за договорами позики та розписками, які ним укладені та підписані, то згідно позиції Верховного Суду України викладеній в постанові від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13, вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на додаткове рішення, то колегія суддів зазначає, що положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Окрім цього, ч.3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України).

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

За приписами частини 3 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 січня 2024 року позивач уклала договір про надання правової допомоги з адвокатом Лазорем А.О.

Відповідно до Актів про надання правової допомоги, вартість наданих послуг складає 58976,58 грн.

Відповідно до акту про надання правової допомоги №1/462/1594/24 від 15.11.2024 розмір наданої правової допомоги становить 30000,00 грн., а саме: підготовка та подання касаційної скарги на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 01.03.2024 та постанову Львівського апеляційного суду від 20.05.2024 щодо відмови у вжитті заходів забезпечення позову 10000,00 грн; підготовка та подання апеляційної скарги на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 01.03.2024 щодо відмови у вжитті заходів забезпечення позову 10000,00 грн; підготовка та подання заяви про забезпечення позову від 26.02.2024 - 10000,00 грн.

Згідно з актом про надання правової допомоги №2/462/1594/24 від 15.11.2024 розмір наданої правової допомоги становить 37976,58 грн, а саме: представництво інтересів в одному судовому засіданні 2500,00 грн; підготовка та подання позовної заяви 10000,00 грн; представництво інтересів у суді першої інстанції, який складається з фіксованого розміру відповідно до договору №05/01 від 05.01.2024 з відповідними змінами: 5% від 12325,00 доларів США обчислений в гривневому еквіваленті станом на дату прийняття рішення 14.11.2024 25476,58 грн.

При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

При цьому, що відповідно до положень статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними у визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності і справедливості і можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносин на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це («заборонено законом»), або якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту чи суті відносин між сторонами.

Отже, свобода договору не є абсолютною, вона обмежується законом і суттю договірних правовідносин, якою за договором про надання юридичних послуг у формі представництва у суді є забезпечення балансу приватних і публічних інтересів права особи на кваліфіковану юридичну допомогу при розгляді її справи у суді (приватний інтерес) і незалежність та безсторонність судової влади при розгляді цивільних справ (публічний інтерес). Реалізуючи принцип свободи договору, сторони не вправі змінювати імперативну вимогу закону щодо предмета договору про надання юридичних послуг шляхом визначення в безпосередній чи завуальованій формі результат розгляду справи судом як складову предмета договору про надання юридичних послуг.

Таке обмеження жодним чином не звужує зміст та обсяг права сторін договору у цій справі самостійно визначати прийнятні для них умови оплати послуг за договором, загальну вартість послуг тощо.

Судове рішення не належить до об`єктів цивільних прав (частина перша статті 177 ЦК України), а його ухвалення у конкретній справі не є результатом наданих адвокатами сторін послуг, а тому не може бути предметом договору (частина перша статті 638 цього Кодексу).

Включення в умови договору про надання юридичних послуг пункту про винагороду адвокату за досягнення позитивного рішення суду суперечить основним засадам здійснення правосуддя в Україні, актам цивільного законодавства, у зв`язку з чим та в силу положень частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним за пред`явленим стороною договору позовом.

Зважаючи на наведене, судом першої інстанції правильно встановлено, що заявлені представником позивачки витрати на оплату послуг правничої допомоги в розмірі 58976,58 гривень за участь у даній цивільній справі не можуть вважатись розумними та співмірними зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, ціною позову, тощо, та з урахуванням критеріїв співмірності складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності подання позову, заяв та значимості таких дій у справі, участь у судових засіданнях, виходячи з її конкретних обставин, а також часу витраченого на представництво інтересів позивачки в суді зазначені представником позивачки витрати на правничу допомогу в розмірі 58976,58 гривень є завищеними.

Відтак, з врахуванням конкретних обставин даної справи та вимог закону, про які зокрема і йшлося, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 гривень.

Відтак, враховуючи вказане доводи апеляційних скарг слід вцілому визнати безпідставними та такі слід відхилити. Рішення ж та додаткове рішення суду першої інстанції слід залишити без змін як такі, що відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційні скаргиОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 14 листопада 2024 року залишити без змін.

Додаткове рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2025 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра