Справа № 148/267/25
Провадження № 22-ц/801/1917/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саламаха О. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2025 рокуСправа № 148/267/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Стадника І. М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 17 червня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором,

Рішення ухвалив суддя Саламаха О. В.

Рішення ухвалено о 12:46 год у м. Тульчин

Повний текст рішення складено 27 червня 2025 року,

Встановив:

У січні 2025 року ТОВ «Коллект Центр» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 07 серпня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» та відповідачем був укладений договір позики № 7535141, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу позику у розмірі 8000,00 грн., процентна ставка (базова) в день 1,99 % (фіксована).

Також, 24 серпня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачем був укладений кредитний договір № 101992888, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 3700,00 грн., проценти за користування кредитом 1295,00 грн., які нараховуються за ставкою 2.5 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом; стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом; позичальник може збільшити строк користування кредитом, шляхом продовження користуванням кредитними коштами після завершення строку кредитування, який не може перевищувати 60 днів загалом. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування, загальний період пролонгації на стандартних умовах перевищить 60, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних умовах 60 днів.

У подальшому, 30 грудня 2021 року укладено договір факторингу № 30-12/2021, відповідно до якого ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 75351411.

10 січня 2023 року укладено договір факторингу № 10-03/2023/01, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 75351411.

29 грудня 2021 року укладено договір факторингу №29-12/2021-45, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 101992888.

10 січня 2023 року укладено договір факторингу № 10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 101992888.

Заборгованість по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором № 75351411 від 07 серпня 2021 року становить 21 288,33 грн., з яких: 8000,00 грн. - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредитом); 13 017,85 грн. заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги; 233,66 грн. інфляційні збитки; 36,82 грн. нараховані 3% річних.

Також, заборгованість по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором № 101992888 від 24 серпня 2021 року становить 17 009,79 грн., з яких: 3084,00 грн. - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредитом); 13 925,79 грн. заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги.

Загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем за договорами №75351411 від 07 серпня 2021 року та № 101992888 від 24 серпня 2021 року становить 38 298,12 грн., у зв`язку з чим, позивач просив стягнути заборгованість за договорами, понесені витрати по оплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн. та витрат на правничу допомогу у сумі 13 000,00 грн.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 17 червня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за договорами № 75351411 від 07 серпня 2021 року, в розмірі 21 288,33 грн., з яких: 8000,00 грн. заборгованість за тілом кредиту; 13 017,85 грн. - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги; 233,66 грн. інфляційні збитки; 36,82 грн. - 3% річних; та № 101992888 від 24 серпня 2021 року, в розмірі 17 009,79 грн., з яких: 3084,00 грн. заборгованість за тілом кредиту, 13 925,79 грн. - заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги. Загальний розмір заборгованості складає 38 298,12 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» судові витрати з оплати судового збору у розмірі 2422,40 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , пославшись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при ухваленні оскаржуваного рішення, просить його скасувати і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції не звернув уваги та те, що у матеріалах справи відсутні первинні бухгалтерські документи, передбачені ст. 9 Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», п.п. 4.1, 4.2, 4.8, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління НБУ № 254 від 18 червня 2003 року, зокрема копії меморіальних ордерів, заяв на видачу готівки, платіжних доручень, тощо, на підтвердження перерахування на рахунок ОСОБА_1 грошових коштів.

Крім того, судом першої інстанції стягнуто відсотки за користування кредитними коштами, нараховані ТОВ «Коллект Центр» поза межами строку кредитування. При цьому ОСОБА_1 вважає, що умови договору є несправедливими, а тому стягнення відсотків у розмірі визначеному кредитором не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Судом першої інстанції неправомірно не застосовано приписи ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», оскільки чоловік ОСОБА_1 є військовослужбовцем перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 з 28 серпня 2024 року по теперішній час. Відповідно позивач не має права нараховувати та стягувати з відповідача проценти та інші платежі після 28 серпня 2024 року.

При цьому відповідач вважає, що судом першої інстанції в порушення ст. 137 ЦПК України не враховано, що витрати на правничу допомогу є неспівмірними зі складністю справи, часом, витраченим на виконання робіт, обсягом виконаних робіт та ціною позову. А рішення суду першої інстанції всупереч ст. 262, 264 ЦПК України є невмотивованим та необґрунтованим, оскільки висновок суду про погодження відповідача з розміром процентів не підтверджується матеріалами справи.

Позивач ТОВ «Коллект Центр» у встановлений судом строк надав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечив проти доводів апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 07 серпня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» та відповідачем був укладений договір позики № 7535141, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу позику у розмірі 8000,00 грн., процентна ставка (базова) в день 1,99 % (фіксована). Проценти за цим договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та повернення, на залишок позики (а. с. 8).

Також, 24 серпня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та відповідачкою був укладений кредитний договір № 101992888, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 3700,00 грн., проценти за користування кредитом 1295,00 грн., які нараховуються за ставкою 2.5 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом; стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом; позичальник може збільшити строк користування кредитом, шляхом продовження користуванням кредитними коштами після завершення строку кредитування, який не може перевищувати 60 днів загалом. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування, загальний період пролонгації на стандартних умовах перевищить 60, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних умовах 60 днів (а. с. 9-13).

У подальшому, 30 грудня 2021 року укладено договір факторингу № 30-12/2021, відповідно до якого ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 75351411 (а. с. 42-44). До договору додано копії реєстру боржників, серед яких зазначено ОСОБА_1 , а також докази оплати за договором факторингу (а. с. 45-48).

10 січня 2023 року укладено договір факторингу № 10-03/2023/01, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 75351411 (а. с. 55-57). До договору додано копії реєстру боржників, серед яких зазначено ОСОБА_1 , а також акт про зарахування зустрічних однорідних вимог (а. с. 58-61).

29 грудня 2021 року укладено договір факторингу №29-12/2021-45, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 101992888 (а. с. 49-51).

10 січня 2023 року укладено договір факторингу № 10-01/2023, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» відступило на користь ТОВ «Коллект Центр» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 101992888 (а. с. 62-63) До договору додано копії реєстру боржників, серед яких зазначено ОСОБА_1 , а також акт про зарахування зустрічних однорідних вимог (а. с. 65-68).

Заборгованість по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором № 75351411 від 07 серпня 2021 року становить 21 288,33 грн., з яких: 8000,00 грн. - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредитом); 13 017,85 грн. заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги; 233,66 грн. інфляційні збитки; 36,82 грн. нараховані 3% річних (а. с. 24).

Також, заборгованість по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів за користування кредитом за договором № 101992888 від 24 серпня 2021 року становить 17 009,79 грн., з яких: 3084,00 грн. - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредитом); 13 925,79 грн. заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги (а. с. 30).

Задовольняючи позовні вимоги повністю, суд першої інстанції виходив з того, що первісні кредитори виконали свій обов`язок та перерахувати грошові кошти, на рахунок відповідачки, що підтверджується випискою про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 , однак, відповідач взяті на себе зобов`язання за вказаними договорами належним чином не виконала, оскільки не надавала своєчасно ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів», ТОВ «Мілоан», у подальшому ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями відповідно до умов договорів. Таким чином, ухиляючись від сплати заборгованості за кредитами, відповідачка порушує зобов`язання за вказаними кредитними договорами.

Апеляційний суд вважає такі висновки суду першої інстанції правильними та обґрунтованими.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Із положень частини першої статті 638 ЦК України слідує, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

За змістом пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

В силу частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частиною першою статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.

За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.

Кредитний договір має бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами, в тому числі із застосуванням електронного підпису.

Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору.

Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором.

Відступлення права вимоги означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором і новим кредитором. Одним із різновидів відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства.

Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

З обґрунтування апеляційної скарги вбачається, що відповідач ОСОБА_1 не заперечує факту укладення договору, а не погоджується виключно з тим, що у матеріалах справи відсутні докази отримання нею грошових коштів у формі первинних бухгалтерських документів, а також заперечує розмір встановленої заборгованості у частині нарахування і стягнення відсотків.

Проте, такі доводи апеляційним судом відхиляються у зв`язку з наступним.

Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року, справа № 129/1033/13-ц).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Схоже визначення первинних документів міститься також і в Положенні про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну від 24 травня 1995 року № 88.

Проте, позивач ТОВ «Коллект центр», як і первісні кредитори ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів», ТОВ «Мілоан», з урахуванням перерахування коштів на банківську карту № НОМЕР_2 банком-емітентом якої є АТ «УКРСИББАНК», не володіють та не можуть володіти первинними бухгалтерськими документами, оскільки вони не є банками.

На підтвердження факту перерахування коштів позивач надав усі можливі за таких обставин докази перерахування коштів, а саме:

- довідку ТОВ «ФК «Елаєнс», на підставі договору № 40484607_26/10/18-2 про надання послуг з переказу грошових коштів, укладеного між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Елаєнс», номер в системі FONDY: 436895858, номер операції ea94b5b0-460f-4608-a261-180b5d9fe6c9_03964397 від 24 серпня 2021 року, призначення платежу 101992888, сума платежу 3700,00 грн. (на звороті а. с. 22 том 1).

- лист ТОВ «Фінансова компанія «Фінекспрес» за вих. № КД-000004059/ТНПП від 17 грудня 2024 року, останнім відповідно до умов договору № 23-01-18/5 від 23 січня 2018 року укладеного між компанією та ТОВ «1 Безпечне Агенство Необхідних Кредитів», 07 серпня 2021 року здійснено переказ грошових коштів в сумі 8000,00 грн. на картку № НОМЕР_3 . Номер платежу 4df6b669-eb6a-48b7-aa54-767ablcf5870 (на звороті а. с. 39 том 1).

При цьому ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 25 квітня 2025 року, витребувано у АТ «Укрсиббанк» інформацію, з якої вбачається, що на ім`я ОСОБА_1 випущено карту № НОМЕР_4 , фінансовим номером є НОМЕР_5 (а. с. 164 том 1).

Також, надано виписку про рух коштів по рахунку відповідача, з котрої вбачається, що кредитодавці виконали свій обов`язок та надали ОСОБА_1 грошові кошти згідно кредитних договорів (а. с. 165-167 том 1).

За таких обставин апеляційний суд вважає доведеним факт отримання коштів відповідачем ОСОБА_1 за кредитними договорами № 75351411 від 07 серпня 2021 року та № 101992888 від 24 серпня 2021 року, адже він доведений належними та допустимими доказами, що містяться у матеріалах справи.

Колегія суддів вважає, що такі доводи апеляційної скарги та процесуальна поведінка відповідача не відповідає ознакам чесності, відкритості й поваги до інших учасників судового процесу та суду, вона не направлена на сприяння суду в своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, справедливому вирішенні спору, а має на меті уникнення виконання зобов`язання перед позивачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції стягнуто відсотки поза межами погодженого сторонами строку кредитування, апеляційним судом відхиляються з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2 договору № 75351411 від 07 серпня 2021 року сума позики 8000,00 грн., строк позики 30 днів. Знижена процентна ставка 1,99%, процентна ставка за понадстрокове користування позикою за день становить 2,70%. Відповідно до п.4 договору проценти за цим договором нараховуються щоденно, включаючи дати отримання та погашення, на залишок позики та, у випадку дострокового її повернення, підлягають відповідному перерахунку.

До матеріалів справи додано Правила в редакції від 11лютого 2021 року. Доказів того, що на дату укладення договору первісним кредитором було прийнято Правила в новій редакції матеріали справи не містять.

Відповідно до п. 6.5 Правил у разі неповернення/повернення не в повному розмірі/несвоєчасного повернення позики та процентів, позичальнику на таку неповернуту позику (або її частину) нараховуються проценти у розмірі, передбаченому договором позики, за кожний день понадстрокового користування позикою (або її частиною), починаючи з першого дня такого понадстрокового користування та закінчуючи днем повернення позики (або її частини) та процентів, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів. Позичальник розуміє та погоджується з тим, що нарахування процентів на позику (або її частину) за понадстрокове користування позикою за договором позики не є штрафом, пенею чи будь-якою іншою штрафною санкцією в розумінні чинного законодавства, а застосовується виключно як процентну ставку на позику за понадстрокове користування.

З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач тривалий час здійснював оплату відсотків та продовжував строк кредитування на пільгових умовах, за який відповідачу нараховувались відсотки за пільговою процентною ставкою. Після 14 серпня 2021 року відповідач припинила здійснювати оплати та кредитором було нараховано заборгованість протягом 90-денного періоду за відсотковою ставкою на прострочену позику.

Згідно п. 2.2.2 договору № 101992888 від 24 серпня 2021 року нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати, наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей, передбачених п. 2.2.3 договору.

Відповідно до п. 2.2.3 договору проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п. 1.6 цього договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, тощо, визначена в п. 1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування визначеного п. 1.3, запропонована позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку, встановлену п. 1.6 договору.

Якщо визначена п. 1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то після завершення первісного строку кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах, згідно п. 2.3.1.2 продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п. 1.6 договору. Стандартна (базова) ставка не є підвищеною.

Відповідно до п. 2.3.2 розділ 2.3 договору є домовленістю сторін про зміну умов кредитного договору на умовах відкладальної(их) обставин(и) щодо якої(их) невідомо настане вона(и) чи ні, відповідно до ст. 212 ЦК України, і яка(і) полягає(ють) у наступному:

а) здійснені платежу(ів) позичальником після вибору доступних умов пролонгації на пільгових умовах, згідно п. 2.3.1.1 договору та розділу 6 Правил;

б) продовженні користування кредитними коштами позичальником після спливу строку кредитування, визначеного згідно п. 1.3, п. 2.3.1.1, п. 2.3.1.2 договору.

Після настання зазначених в пунктах «а» та/або «б» цього пункту обставин умови кредитного договору, зокрема строк кредитування, згідно п. 1.3, термін (дата) повернення кредиту і сплати винагород (плати), визначений п. 1.4 змінюється пропорційно строку пролонгації. Нова дата платежу разом з актуальною сумою заборгованості відображаються кредитодавцем в оновленому графіку платежів, що за формою та змістом може відрізнятись від додатку № 1, і розміщується кредитодавцем в особовому кабінеті позичальника, який уповноважує кредитодавця на таке оновлення та не потребують будь-якого іншого оформлення.

Таким чином, сторонами погоджено, що строк користування кредитом продовжується у разі наявності непогашеної заборгованості, а таке продовження не потребує додаткових дій ні від кредитора, ні від позичальника.

У своїй постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 559/1605/18 Верховний Суд зазначив, що тлумачення статті 627 ЦК України свідчить, що за загальним правилом обсяг договірної відповідальності регулюється в ЦК України нормами, які мають диспозитивний характер. Тобто, сторони при укладенні конкретного виду договору можуть регулювати їх самостійно.

Відтак, з огляду на свободу договору, яка передбачена статтями 6, 627 ЦК України, сторони на власний розсуд визначили строк кредитування, а також передбачили право кредитора нарахувати у цей період відсотки у визначеному договором розмірі.

При цьому договір та його умови в судовому порядку не оскаржувались, не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню сторін.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про сплату нею заборгованості чи про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку. Так само суду не надано жодних доказів, на підтвердження фактичної незгоди відповідача з умовами договору, адже договір розірваний не був, його умови в судовому порядку не оскаржувались, не визнавалися недійсними, а тому є такими, що відповідають волевиявленню сторін.

Щодо доводів апеляційної скарги про несправедливість умов за яких проценти за користування більш ніж в чотири рази перевищують суму займу, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно зі статтями 11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» встановлений обов`язок кредитора щодо неухильного дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Частиною п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними окремих умов договору у разі визнання цих положень договору несправедливими.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 201/13593/19, від 11 грудня 2024 року у справі № 725/5919/19 та інших).

Колегія суддів відхиляє заперечення відповідача щодо розміру процентів за кредитними договорами, оскільки при укладенні кредитного договору вона була повідомлена про розмір відсотків, порядок їх сплати та інші суттєві обставини договору, і добровільно уклала цей договір та користувалася отриманими коштами.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції неправомірно не застосовано приписи ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», оскільки позивач не має права нараховувати та стягувати з відповідача проценти та інші платежі після 28 серпня 2024 року, апеляційний суд вважає безпідставним, оскільки відсотки за користування кредитними коштами за кредитними договорами № 75351411 від 07 серпня 2021 року та № 101992888 від 24 серпня 2021 року на момент укладення кредитних договорів нараховувались кредитором до 23 лютого 2022 року, тобто до оголошення воєнного стану та набуття чоловіком відповідача статусу військовослужбовця. Крім того, ОСОБА_1 станом на момент укладення зазначених кредитних договорів не набула статусу дружини військовослужбовця і на неї не розповсюджувались пільги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно доданої до апеляційної скарги довідки вбачається, що чоловік відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 перебуває на військовій службі з 28 серпня 2024 року (на звороті а. с. 6 том 2).

При цьому, соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей врегульовано Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ.

Із положень статті 3 Закону України № 2011-ХІІ слідує, що дія цього закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями, Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, розвідувального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі - військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів), які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, у тому числі на території держави-агресора, під час їх безпосередньої участі у здійсненні та/або забезпеченні здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією проти України, а також на членів їх сімей.

Зазначаючи про те, що відсотки за користування кредитом їй не повинні були нараховуватись, як дружині військовослужбовця ОСОБА_1 посилається на чинну редакцією частини 15 статті 14 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ), згідно якої військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля.

Між тим ці положення внесені до Закону № 2011-ХІІ згідно із Законом України від 11 квітня 2024 року № 3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», який набрав чинності 18 травня 2024 року.

На час виникнення спірних правовідносин, а саме, у період з серпня 2021 року по лютого 2022 року (період нарахування процентів за кредитом з моменту його укладення), частина 15 статті 14 Закону № 2011-ХІІ була викладена в такій редакції: «Військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії рф у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються».

Тобто на момент укладення сторонами кредитних договорів та строку їх дії дружини (чоловіки) військовослужбовців, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, та військовослужбовці під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, не були такими особами, яким проценти за користування кредитом не нараховуються.

Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно фактів і відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до події, факту застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали або мали місце. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України.

Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно якої закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп).

Відповідно до частини 2 статті 5 ЦПК України акт цивільного законодавства не має зворотної сили у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність.

Як встановлено передбачені умовами кредитних договорів № 75351411 від 07 серпня 2021 року та № 101992888 від 24 серпня 2021 року проценти не є цивільною відповідальністю боржника за невиконання зобов`язань за цим договором, а є процентами за користування кредитними коштами, тому в даному випадку до цих правовідносин не може бути застосовано принцип зворотної сили закону у часі.

Крім того, конструкція частини 15 статті 14 Закону України № 2011-ХІІ не передбачає звільнення військовослужбовців та членів їхніх сімей від сплати відсотків за користування кредитом, а лише визначає умови, за яких такі відсотки не нараховуються. Законодавець чітко встановив, що ці умови пов`язані з певними періодами проходження військової служби. Враховуючи це, підстав для застосування принципу зворотної дії закону в часі до спірних правовідносин не вбачається.

Отже, із урахуванням вимог статті 5 ЦК України щодо дії актів цивільного законодавства в часі, чинна норма частини 15 статті 14 Закону № 2011-ХІІ, на яку посилається позивачка в апеляційній скарзі не регулює спірні правовідносини сторін, а тому суд першої інстанції вірно зазначив, що додані до відзиву докази не беруться до уваги, оскільки вони не є доказами у справі, адже не стосуються предмета доказування.

З огляду на викладене, на ОСОБА_1 не поширюються положення частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у межах цієї справи, оскільки проценти за кредитом, нарахування яких відповідач вважає неправомірним, були нараховані до 24 серпня 2023 року тобто до набрання чинності змінами до зазначеної норми Закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції у порушення ст. 137 ЦПК України не врахував неспівмірність витрат на правничу допомогу зі складністю справи, витраченим часом, обсягом виконаних робіт та ціною позову, є безпідставними. Із мотивувальної частини рішення вбачається, що суд першої інстанції, врахувавши всі обставини справи, обґрунтовано зменшив суму витрат на правничу допомогу з 13 000,00 грн. до 5 000,00 грн. Такий висновок відповідає критеріям реальності та розумності витрат, виходячи з конкретних обставин справи.

Посилання апеляційної скарги на невмотивованість та необґрунтованість рішення є лише суб`єктивною оцінкою відповідача і не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, які належним чином перевірені апеляційним судом.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, адже суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, а підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування чи зміни, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 17 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
І. М. Стадник