Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

25 липня 2025 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Войтенко Т. В.,

за участю секретаря судового засідання - Вигівська В. В.,

представника позивача - Галайко Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-Будівельна компанія «Управдом» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2024 року позивач ТОВ «Житлово-Будівельна компанія «Управдом» звернулося до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 14 658,62 грн.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач є експлуатуючою компанією, яка здійснює обслуговування будинку АДРЕСА_1 . Відповідач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Внаслідок порушення відповідачем своїх обов`язків щодо своєчасної оплати вартості спожитих житлово-комунальних послуг за період часу з 01.01.2024 р. по 30.10.2024 р., які позивач надавав відповідачу, обумовило виникнення у останнього заборгованості в загальному розмірі 14 658,62 грн., яка складається: суми боргу за спожиті житлово-комунальні послуги - 13 221,83 грн., збитків від інфляції - 1 107,33 грн., 3% річних - 329,46грн.

Ухвалою від 25 листопада 2024 року відкрито провадження в справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивача надала актуальний розрахунок заборгованості. Повідомила, що після відкриття провадження у справі відповідачка погасила заборгованість, а тому представник позивача не підтримує вимоги про стягнення боргу за комунальні послуги, у зв`язку з їх задоволенням відповідачкою після відкриття провадження у справі.

Втім, представник позивача підтримала вимоги про стягнення 3% річних та інфляційного збільшення боргу, просила їх задовольнити. Також просила в порядку ч. 3 ст.142 ЦПК України стягнути з відповідачки витрати на правову допомогу та судовий збір.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, подала Відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що станом на 14 грудня 2024 року погасила борг за житлово-комунальні послуги. Просить суд не стягувати з неї судовий збір, оскільки вона намагалась добровільно сплачувати комунальні платежі і мала проблему із здійсненням оплати через перебування за кордоном, а також вказує, що частково погасила борг до подачі позову та повністю до першого судового засідання.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив, що ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» є виконавцем послуг з утримання будинку та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_1 .

З 09 січня 2024р. відповідачка ОСОБА_2 є власницею квартири АДРЕСА_3 (а.с.7).

Починаючи з січня 2024 року позивач надавав послуги з обслуговування будинку та постачання теплової енергії, щомісячно формував для ОСОБА_1 квитанції на оплату послуг, однак такі оплачені не були, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як вказав у постанові ВС КЦС від 23 травня 2018 року у справі № 537/4905/15-ц: «Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання».

Усталеним як в цивілістичній доктрині, так і судовій практиці під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади згідно яких здійснюється виконання зобов`язання. Як правило виокремлюється декілька принципів виконання зобов`язань, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість добросовісність та розумність (частина третя статті 509 ЦК України) (Постанова ВС ОП КЦС від 01 березня 2021 року у справі №180/1735/16-ц).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк термін); у належному місці (Постанова ВС ОП КЦС від 01 березня 2021 року у справі №180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також завезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових заходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово- комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 156, 162 ЖК України, власники квартир зобов`язані брати участь у витратах по утриманню квартир і при домової території, проведенню ремонту та своєчасно і в повному обсязі вносити плату за отримані комунальні послуги.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Дана норма встановлює презумпцію обов`язку власника нести всі витрати, пов`язані з отриманням належного йому майна. До таких витрат належить витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому як абсолютному володарю правомочностей володіння, користування та розпорядження майном. Відповідно до статті 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів, а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними зі спільним майном.

Відповідно до статті 9 закону України про житлово-комунальні послуги споживач здійснює оплату за споживчі спожиті житлово-комунальні послуги щомісячно, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами та тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки встановлені відповідними договорами. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

На момент оформлення відповідачкою права власності на квартиру, діяв Наказ ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» від 31 травня 2023р. №17/1 про встановлення тарифів, у зв`язку із підвищенням вартості електроенергії, відповідно до якого з 1 червня 2023 року було встановлені нові тарифи на послугу з утримання будинків та прибудинкової території - 14,52грн. за 1 кв.м. (а.с.12).

Наказом ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» від 31 травня 2024 р. №11 про встановлення тарифів, у зв`язку із підвищенням вартості електроенергії, з 1 червня 2024 року було встановлено нові тарифи на послугу з утримання будинків та прибудинкової території - 15,05грн. за 1 кв.м. (а.с.13).

Позивач надав розрахунок заборгованості з утримання будинку (квартплати), розрахований відповідно до встановленого тарифу 14,52 грн. за 1 кв.м. площі, а з червня 2024 року 15,05 за 1 кв.м.

За наданими розрахунками встановлено, що заборгованість відповідача становить 13 211,83 грн.

Судом встановлено, що відповідач погасила заборгованість, здійснивши платежі в період з листопада 2024 року по липень 2025 р. в розмірі 26 633,25 грн., що відображено у наданій 25.07.2025 довідці позивача.

Зважаючи на те, що позивач не підтримує вимоги позовної заяви про стягнення основного боргу зі ОСОБА_1 , то провадження в цій часині слід закрити.

Так, закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З огляду на викладене відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або спірні питання врегульовано самими сторонами.

Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і після відкриття провадження у справі, коли на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Зважаючи на те, що між сторонами вже відсутній спір щодо стягнення 13221,83 грн., адже така заборгованість погашена, суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі відповідно до ст. 255 ЦПК України.

На дану суму заборгованості позивач нарахував 3 % річних та інфляційні втрати відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Втім, здійснюючи нарахування плат як міри відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, позивач здійснив невірний їх розрахунок (а.с.21), адже нараховував 3 % річних та інфляційне збільшення боргу не поетапно (в міру того як розмір заборгованості збільшувався), а відразу на усю суму заборгованості 13 221,83грн., виходячи з усього періоду заборгованості січень 2024 - жовтень 2024р., тоді як за січень 2024 заборгованість становила 1 524,86 грн. та лише в жовтні 2024 досягла розміру 13 221,83 грн.

Відтак, позивач не довів правильність своїх розрахунків. А тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Щодо стягнення судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Зважаючи на те, що вимоги про стягнення основної заборгованості були обґрунтованими, та суд не ухвалив рішення про стягнення 1322,83 грн. основного боргу лише у зв`язку з його погашенням під час провадження у справі, суд відповідно до ст. 142 ЦПК України зобов`язаний вирішити питання про компенсацію позивачу витрат на правову допомогу та сплату судового збору.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави).

Суд зазначає, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову.

Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частинами 2-4 статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

На підтвердження понесення втрат на правову допомогу позивач надав: договір №2 про надання правничої допомоги від 01 січня 2023року, Акт надання послуг №339 від 11.11.2024 на суму 7000 грн. з послугами: вивчення судової практики, підготовка позовної заяви, подача позову.

З урахуванням вимог співмірності, суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн. На переконання суду такий розмір є розумним та справедливим розміром зазначених витрат, адже позовна заява позивача є стандартною, не потребувала значного часу для підготовки та подання.

Зважаючи на те, що позивач просив стягнути з відповідачки 14 658,62 грн., а суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог у сумі 13 221,83 грн., вимоги позивача були обґрунтовані на 90,20%, то відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2731,20 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Управдом» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційного збільшення боргу та 3% річних - відмовити.

Провадження за вимогами Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Управдом» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги - закрити, у зв`язку з їх задоволенням відповідачкою після відкриття провадження у справі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Управдом» 2000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 2731,20 грн. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Управдом», , юридична адреса: 04078, м. Київ, вул. Замковецька, буд. 102-А, н/п 37.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 .

Суддя Т. В. Войтенко