Справа № 461/7572/24 Головуючий у 1 інстанції: Мироненко Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/2036/25 Доповідач в 2 інстанції: Савуляк Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді: Савуляка Р.В.

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

секретаря: Заяць Я.І.

з участю: ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 ,представника Головного управління Національної поліції у Львівській області Кісіля Р.Л, розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями та діями органів досудового розслідування,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2024 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулись до суду із позовом ОСОБА_5 , Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями та діями органів досудового розслідування.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі ГУНП у Львівській області) здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000060 від 11 грудня 2019 року.

11 січня 2020 року за адресою їхнього проживання, а саме АДРЕСА_1 було проведено обшук на підставі ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова.

Вказували, що обшук був проведений із грубими порушеннями вимог кримінально-процесуального законодавства України. Зокрема, перед початком обшуку працівниками поліції за допомогою інструментів були зрізані з петель двері у тамбур, чим заподіяно матеріальну шкоду. В подальшому, в коридорі слідчим було зачитано ухвалу слідчого судді про надання дозволу на обшук, відповідно до якої такий дозвіл надавався виключно з метою відшукання комп`ютерної техніки, носіїв інформації. Незважаючи на це, під час вказаної слідчої дії, окрім виданої добровільно комп`ютерної техніки, працівниками поліції було безпідставно вилучено грошові кошти, які належали ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в сумі 32000 євро та ювелірні вироби. При цьому, протоколу за результатами проведення обшуку їм надано не було. В подальшому, ОСОБА_1 із адвокатом, перебуваючи в приміщенні відділу поліції, отримали такий протокол. Однак у ньому не було зазначено про вилучення в ході обшуку ювелірних виробів, що, на думку позивачів, свідчить про їх викрадення. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 наголосили, що за вказаним фактом вони звернулись до Державного бюро розслідувань із заявою про вчинене кримінальне правопорушення та на підставі такої заяви було відкрито кримінальне провадження, в рамках якого вони визнані потерпілими.

Зазначали, що обшук тривав близько дев`яти годин, під час якого були зіпсовані меблі, продукти харчування, одяг. ОСОБА_1 вказала, що в ході обшуку їй тричі надавалась екстрена медична допомога. Однак, незважаючи на її критичний стан, який підтверджений медичними працівниками, слідчий ОСОБА_5 відмовив їй у госпіталізації. Крім того, внаслідок вилучення належних їй грошових коштів, вона була позбавлена можливості придбати ліки. В результаті таких дій слідчого та пережитого стресу у неї згодом виникли захворювання, на підставі яких їй присвоєно другу групу інвалідності.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 наголосили, що під час обшуку на них здійснювався суттєвий психологічний тиск, який полягав у тому, що їх постійно принижували, називали злочинцями, а вхідні двері у квартиру під час обшуку залишили відчиненими, щоб сусіди могли побачити хід його проведення. Наголосили, що поліцейські також вилучили мобільні телефони, внаслідок чого їхні рідні були позбавлені можливості зв`язатись з ними та у зв`язку із цим переживали, що стало причиною виникнення в останніх відповідних захворювань.

Позивачі вказували, що такими діями слідчого ОСОБА_5 їм було завдано суттєвої матеріальної та моральної шкоди, яка полягає у душевних переживаннях, житті у постійному стресі та страху, безпідставних твердженнях про їхню винуватість у вчиненні злочину, загостренні існуючих та появою нових захворювань. Зазначали, що досі бояться стукоту у двері та стараються не залишати квартиру, навіть під час повітряних тривог. Крім того, вони досі отримують погрози, повідомлення образливого змісту та телефонні дзвінки із такими погрозами від невідомих осіб. При цьому, такі дзвінки відбуваються навіть вночі.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 повідомили, що в подальшому, вилучені в ході обшуку грошові кошти та інше майно їм було повернуто на підставі ухвал слідчого судді, а кримінальне провадження № 0000060 від 11 грудня 2019 року було закрито дізнавачем відділу дізнання Львівського районного управління поліції № 1 року на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 К1ІК України за відсутністю в діях складу кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 129 та ч.1 ст. 358 Кримінального кодексу України. Жодній особі про підозру в рамках вказаного кримінального провадження повідомлено не було.

З врахуванням зазначених обставин, просили суд стягнути з ОСОБА_5 на їхню користь 100 000 грн. матеріальної шкоди та 300 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12 травня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями та діями органів досудового розслідування - відмовлено повністю.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 травня 2025 року оскаржила ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі покликаються на те, що прокурором Львівської місцевої прокуратури № 1 11 грудня 2019 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000060 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, а 12 грудня 2019 року за номером 40000063 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 та ч. 1 ст. 358 КК України, які постановою прокурора Львівської місцевої прокуратури № 1 об`єднані в одне кримінальне провадження № 0000060.

Постановою дізнавача відділу дізнання Львівського районного управління поліції № 1 ГУНП у Львівській області від 19 серпня 2022 року кримінальне провадження №0000060 закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України та ч. 1 ст. 358 КК України.

Кримінальне провадження та проведення слідчих дій відносно позивачів завдало суттєвого впливу на їхні конституційні права.

Під час проведення обшуку в межах кримінального провадження №0000060 ОСОБА_1 надавалася невідкладна медична допомога у зв`язку з стресовим впливом внаслідок емоційного переживання, що викликано надмірним емоційним сприйняттям ситуації, яка виникла.

В результаті такого впливу у неї виникла необхідність у відновленні стану здоров`я шляхом багаторазових звернень до лікарів за наданням медичної допомоги.

Закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування.

Внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування ОСОБА_1 завдано моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню в розмірі 500 000 грн.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 500 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Крім того, рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 травня 2025 року оскаржив представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що встановивши факт погіршення стану здоров`я ОСОБА_3 , суд першої інстанції не врахував, що погіршення стану здоров`я відбулося саме внаслідок неправомірних дій працівників поліції.

Неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи є підставами для скасування рішення суду.

Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 травня 2025 року скасувати та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 , на підтримання доводів апеляційних скарг, пояснення представника Головного управління Національної поліції у Львівській області Кісіля Р.Л, на їх заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом та матеріалами справи встановлено, що відповідно до листа начальника відділу дізнання ГУ НП у Львівській області від 26 вересня 2024 року, 11 грудня 2019 року на адресу Львівської місцевої прокуратури № 1 надійшла заява Генерального Консула Республіки Польща у Львові про те, що 10 грудня 2019 року на поштову скриньку одного з відділів Консульства надійшов електронний лист, який містить погрози та образливі вислови, адресовані консулу ОСОБА_6 . Крім цього, 11 грудня 2019 року на поштову скриньку одного із відділів Консульства надійшов електронний лист, який містить образливі вислови, адресовані консулу ОСОБА_7

11 грудня 2019 року за вказаним фактом прокурором Львівської місцевої прокуратури № 1 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000060, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України.

Крім цього, відповідно до вказаного листа начальника відділу дізнання ГУ НП у Львівській області, органом досудового розслідування було встановлено, що невстановлені особи шляхом шахрайських дій намагаються заволодіти грошовими коштами громадян України, в розмірі орієнтовано 500 Євро, за виготовлення документів, які містять неправдиві відомості щодо польського походження, чи можливої участі в польських громадських організаціях, для подальшого оформлення на підставі цих документів «Карти Поляка» в Консульстві Республіки Польща в м. Львові.

12 грудня 2019 року за вказаним фактом прокурором Львівської місцевої прокуратури № 1 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000063, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3, ст. 190 та ч. 1 ст. 358 КК України.

13 січня 2020 року прокурором Львівської місцевої прокуратури № 1 винесено постанову про об`єднання кримінального провадження № 0000060 та кримінального провадження № 0000063, в одне провадження за № 0000060. Здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000060 від 11 грудня 2019 року доручено слідчому СВ Галицького ВП ГУНП у Львівській області Лис В.В.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 24 грудня 2019 року було надано дозвіл слідчому СВ Галицького ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_5 на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_2 , з метою відшукання комп`ютерної техніки, мобільних телефонів, планшетів, загрузочних компакт дисків, флеш накопичувачів, електронних носіїв інформації, на яких міститься прив`язка до Інтернет-ресурсів, паролі (логіни) для входу на вищезазначені Інтернет ресурси, з правом їх вилучення, оскільки вказані речі та предмети можуть мати значення для встановлення наявності чи відсутності фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що 13 грудня 2019 р. до прокурора Львівської місцевої прокуратури №1 у Львівській області надійшла відповідь на доручення, в якій вказано, що до кримінального правопорушення причетні наступні особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с.Суховоля, Городоцького району, Львівської області, проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 та син ОСОБА_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м.Львова, проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Також, в ході виконання доручення встановлено, що вказані особи надають послуги з оформлення документів та їх подальшої подачі до Генерального Консульства Республіки Польща для отримання «карти поляка». Крім цього, в ході досудового розслідування даного кримінального правопорушення свідок повідомив про те, що до даного кримінального правопорушення, можуть бути причетні ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

У клопотанні про надання дозволу на обшук слідчий зазначив, що є достатні підстави вважати, що у квартирі АДРЕСА_2 , в якій проживає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , можуть бути речі та предмети, які містять відомості про обставини вчинення злочину та є знаряддям кримінального правопорушення, а саме: комп`ютерна техніка, мобільні телефони, планшети, загрузочні компакт диски, флеш накопичувачі, електронні носії інформації, на яких міститься прив`язка до Інтернет-ресурсів, паролів (логінів) для входу на вищезазначені Інтернет ресурси; зважаючи на необхідність проведення комп`ютерно-технічної експертизи для проведення якої потрібно направити сам комп`ютерний носій.

Відповідно до протоколу обшуку від 11 січня 2020 року за місцем проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у АДРЕСА_3 було виявлено та вилучено: банківські картки, флеш носії, мобільні телефони, грошові кошти в іноземній валюті, пакети світлокопій документів, блокноти, ноутбук, планшет, тощо.

Постановою слідчого Лиса В.В. від 13 січня 2020 року вилучене в ході обшуку від 11 січня 2020 року речі та документи були визнані речовими доказами у кримінальному провадженні №0000060.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 15 січня 2020 року у справі № 461/10168/19 клопотання слідчого ОСОБА_5 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000060 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129, ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 358 КК України було задоволено частково. Накладено арешт, шляхом тимчасового, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення права ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відчужувати, користуватись та розпоряджатись наступним вилученими під час обшуку за місцем їх проживання в квартирі АДРЕСА_2 майном: флеш-носіями, сім-картками, мобільними телефонами, планшетом, ноутбуком, блокнотами.

В частині вимог клопотання про накладення арешту на вилучені грошові кошти в іноземній валюті, банківські картки, пенсійне посвідчення, паспорт громадянина України, пакети світлокопій документів було відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 22 січня 2020 року ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 15 січня 2020 року було залишено без змін.

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 14 липня 2020 року у справі № 461/10168/19 було скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 15 січня 2020 року, на флеш-носії, сім-картки, мобільні телефони, планшет, блокноти.

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 19 травня 2022 року у справі № 463/2916/22 було скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 15 січня 2020 року, на належний ОСОБА_3 ноутбук та зарядний пристрій до нього.

Постановою дізнавача відділу дізнання Львівського районного управління поліції № 1 ГУНП у Львівській області від 19 серпня 2022 року кримінальне провадження № 0000060 відомості про яке 11 грудня 2019 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, було закрито у зв`язку з відсутністю в діях складу кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 129 та ч.1 ст.358 КК України. Зазначено, що в ході проведення досудового розслідування з УСБУ у Львівській області надійшли матеріали, з яких наявне те, що до вчинення даних злочинів причетна: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , яка організувала схему отримання «Карти Поляка» та польського громадянства шляхом використання підроблених документів, зокрема, у разі відсутності в клієнтів польського коріння ОСОБА_1 пропонує сприяння в отриманні довідки про належність до «полонії», яка, в подальшому, буде підставою для подачі документів для отримання «Карти ОСОБА_8 » та польського громадянства.

Окрім того, в ході проведення досудового розслідування допитано ОСОБА_9 , який працює в ТРК «Перший Західний» на посаді радіоведучого, який повідомив, про те, що він дізнався про ОСОБА_10 з мережі інтернет, а саме вона виклала в мережі інтернет відомості про те, що вона допомагає отримати «Карту Поляка», без польського коріння. Його зацікавили вказані обставини, як журналіста, оскільки він перед тим переглядав офіційний сайт Консульства Республіки Польща у Львові, де було зазначено за яких умов можна отримати ОСОБА_11 , і які для цього необхідно подати документи. В подальшому, ОСОБА_9 передзвонив на мобільний телефон, який був вказаний на сторінці ОСОБА_10 . Телефон підняла жінка, в якої він запитав про умови отримання «Карти Поляка», при цьому ОСОБА_9 зазначив, що він немає польського коріння, однак хоче отримати «Карту Поляка», для того, щоб виїхати на роботу в Польщу та в подальшому залишитись там проживати. Нащо, ОСОБА_10 повідомила, що для одержання « ОСОБА_12 » польське коріння не є обов`язковим та вона в цьому зможе допомогти, а саме скерувати до Громадської Організації (далі ГО), при цьому за її послуги він мав заплатити 300 Євро та 1500 Євро перерахувати на рахунок вказаної ГО у якості добровільного членського внеску, і наскільки він зрозумів вказана ГО видасть йому довідку заднім числом, в якій буде зазначено, що ОСОБА_9 вже понад 3 роки є активним пропольським діячем на теренах України. ОСОБА_9 в ході даної розмови сказав, що його таке влаштовує та запитав, як далі це все має відбуватись. Нащо ОСОБА_10 сказала, що вона надішле на електронну пошту ОСОБА_9 номер банківського рахунку на який він мав перерахувати грошові кошти в сумі 300 Євро, і після того вона буде йому допомагати. На цьому розмова закінчилась. Окрім того, ОСОБА_9 повідомив, що через декілька хвилин йому на електронну пошту прийшло повідомлення з номером рахунку, де було зазначено, що це є рахунок «Приватбанку». В подальшому, він оглянув кому належить даний рахунок, де встановив, що він належить ОСОБА_1 , і переказати кошти він не зміг, оскільки для продовження його журналістського розслідування редакція не могла виділити таких коштів.

Водночас, в ході проведення негласних слідчих (розшукових) дій відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було встановлено, що останні розмов, які б стосувались виготовлення документів, які містять неправдиві відомості щодо польського походження, не проводили. Також, в ході проведення негласних слідчих (розшукових) дій відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не було здобуто інших фактів, які б вказували на готування до вчинення та вчинення ними кримінального правопорушення, в частині сприяння ними у виготовленні документів, які містять неправдиві відомості щодо польського походження. Відповідно до висновку експерта №11640/20-390 за результатами проведення судової лінгвістичної семантико-текстуальної експертизи об`єктивний зміст текстових матеріалів в електронних листах, що надійшли на потову скриньку консульства Республіки Польща у м. Львові є не фактичними твердженнями, а оціночними судженнями, що за своїм семантичним змістом мають образливий характер.

Крім того, судом встановлено, що слідчими Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000069 від 24 січня 2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.365, ч.3 ст.185 КК України, у якому потерпілими визнано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що не встановлено незаконність проведення обшуку за місцем проживання позивачів чи про порушення порядку його проведення. На думку суду, обшук був необхідним в демократичному суспільстві, законним та мав легітимну мету.

Суд першої інстанції виходив з того, що причинного зв`язку між проведенням обшуку та виявленими захворюваннями позивачами не доведено.

Також, стороною позивача не доведено спричинення матеріальної шкоди.

Окрім цього, суд наголосив, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду.

Проте, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у позовній заяві вказали відповідачами по справі ОСОБА_5 та Головне управління Національної поліції у Львівській області. Поряд з цим позовні вимоги заявлені лише до фізичної особи ОСОБА_5 , який є неналежним відповідачем у справі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами.

Відповідно до вимог ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Частиною 1 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Положеннями частин другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закону) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Пунктом 5 частини першої статті 3 Закону передбачено, що у випадках незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, незаконного накладення арешту на майно громадянинові відшкодовуються моральна шкода.

Відповідно до ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури, суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Частинами 1 - 3статті 23 ЦК України та роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Європейська конвенція з прав людини) гарантовано право кожного на повагу до приватного і сімейного життя, житла і кореспонденції. При цьому, частина 2 цієї статті містить випадки, в яких втручання у право на повагу до житла є виправданим і не становитиме порушення. Так, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення зазначеного права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, за загальним правилом право на повагу до житла є непорушним, і держава повинна виконувати взяті на себе негативні зобов`язання.

За практикою Європейського суду з прав людини аналіз втручання у право на предмет порушення гарантій статті 8 Конвенції здійснюється через застосування трискладового тесту (пункти 69-72 Рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Ратушна проти України», заява №17318/06; пункти 46-55 Рішення від 28 квітня 2016 року у справі «Багієва проти України», заява № 41085/05).

Так, з метою перевірки обшуку на предмет порушення гарантій статті 8 Конвенції необхідним є визначення таких обставин: чи мало місце втручання, чи було втручання відповідно до закону, чи переслідувало легітимну мету, чи було необхідним у демократичному суспільстві, тобто пропорційним.

Аналізуючи встановлені факти за наведеними критеріями, колегія виходить з того, що обшук у житлі позивачів безперечно становив втручання у їх право на повагу до житла, а тому необхідно визначити, чи було це втручання здійснено відповідно до закону та чи переслідувало законну мету.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 234 КПК України обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, а у кримінальних провадженнях щодо злочинів, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - на підставі ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду.

Вимоги до ухвали слідчого судді визначені статтею 235 КПК України.

Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, насамперед спричинення позивачеві моральної шкоди.

Слід враховувати, що причинний зв`язок між шкодою, завданою потерпілому, та протиправним діянням заподіювача шкоди є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, з яким погоджується колегія суддів, що матеріалами справи не встановлено незаконність проведення обшуку за місцем проживання позивачів чи про порушення порядку його проведення. На думку суду, обшук був необхідним в демократичному суспільстві, законним та мав легітимну мету.

При цьому, суд керувався рішенням Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Ратушна проти України» (заява №17318/06), в якому зазначено, що обшук, про який йдеться, був призначений в рамках кримінального розслідування крадіжки. Таким чином, обшук слугував легітимній меті, а саме запобіганню злочину. Залишається розглянути, чи було втручання «необхідним у демократичному суспільстві».

З матеріалів справи, вбачається, що обшук у помешканні, в якому проживали позивачі, було проведено 11 січня 2020 року, з метою виявлення речей та предметів, які містять відомості про обставини вчинення злочину та є знаряддям кримінального правопорушення. При цьому встановлено, що ухвалою суду від 24 грудня 2019 року слідчий суддя надав дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання позивачів, встановивши таким чином законність проведених заходів.

Доказів незаконності дій відповідача по проведенню 11 січня 2020 року обшуку у помешканні позивачів матеріали справи не містять.

Колегія суддів наголошує, що зі сторони позивачів не надано доказів, що підтверджують обставину вини про будь-яке порушення їх прав зі сторони відповідача щодо вчинення ним незаконних рішень, дії чи бездіяльності посадової особи органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції також виходив з того, що позивачами, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що стан здоров`я позивачів погіршився саме внаслідок проведення такої слідчої дії як обшук, а не з інших причин.

При цьому, суд першої інстанції проаналізував надані позивачами документи на підтвердження позовних вимог, а саме:

-виписку лікаря на ім`я ОСОБА_13 від 28 червня 2022 року із діагнозом «пневматизація легеневої тканини»;

- довідку лікаря від 04 липня 2022 року стосовно хворого ОСОБА_3 , у нього діагностовано легеневий фіброз внаслідок перенесеної двобічної полісегментарної вірусно-бактеріальної COVID асоційованої пневмонії;

-індивідуальну програму реабілітації інваліда ОСОБА_3 № 503 від 07 липня 2022 року;

-витяг про перебування хворого ОСОБА_3 на амбулаторному лікуванні з 07 грудня 2021 року по 20 січня 2022 року із діагнозом Covid-19;

- висновок № 393 за результатами проведення судово-психологічної експертизи,;

- лист Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» від 12 березня 2020 року № 635/8.1-13, у якому зафіксовано виїзди експертної медичної допомоги за адресою: АДРЕСА_4 до пацієнтки ОСОБА_1

-довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією № 617031, відповідно до якого 18 квітня 2024 року був проведений повторний огляд ОСОБА_1 , та підтверджено наявну у неї другу групу інвалідності у зв`язку із загальним захворюванням безтерміново;

-магнітно-резонансну томографію головного мозку пацієнта ОСОБА_3 , від 17 червня 2024 року;

-медичний висновок від 22 серпня 2023 року про здатність до самообслуговування та потребу в сторонній допомозі, виданий ОСОБА_3 , відповідно до якого останній частково не здатний до самообслуговування;

-акт про пожежу від 25 березня 2020 року, відповідно до якого гр. ОСОБА_1 24 березня 2020 року було виявлено факт знищення пожежею кнопки дзвінка чим завдано орієнтовних збитків в сумі 2000 грн;

-довідку комунальної установи змішаного типу «Львівський міський центр соціальних послуг та реабілітації «Джерело» від 15 серпня 2024 року, відповідно до якої ОСОБА_1 перебуває на обліку як отримувач соціальних послуг у Залізничному відділені соціальної допомоги вдома у вищезазначеній установі;

-виписку із медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_1 , відповідно до якого 12.12.2024 року у неї було виявлено хозл. хронічний ентерит.,р/д колінного суглоба. інсулінонезалежний цукровий діабет з ознаками інсулінової резистентності. порушення зору. фонову ретинопатію та ретинальні судинні зміни, гіпертонію ІІ ст., нетоксичний багатовузловий зоб. Початок захворювання визначено 2020 рік.;

-записи про прийоми та скерування лікарів;

-виписку із медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_1 від 19 грудня 2024 року, відповідно до якого остання вважає себе хворою з 2014 року. У вказаній виписці також зазначено повний діагноз ОСОБА_1 ,

- виписку із медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_3 від 12 грудня 2024 року, відповідно до якої останній хворіє бронхіальною астмою протягом 10 років. З 20 грудня 2021 року по 28 січня 2022 року у нього був перенесений SARS-COV 2-2.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що захворювання у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 відповідно до вказаних медичних документів були виявлені ще до проведення обшуку, або через тривалий час після проведення такої слідчої дії.

Надані позивачами медичні довідки, виписки з медичних карток, висновки, в сукупності не доводять причинного зв`язку між проведенням обшуку та захворюваннями позивачів.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильність вирішення спору, дійшов вірного висновку про недоведеність підставності пред`явленого позову, адже позивачами, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами заподіяння їм моральної шкоди та її розмір, причинний зв`язок між обшуком, та завданням моральної шкоди, яка, як вважають позивачі, була їм завдана цими, на думку позивачів, неправомірними діями слідчого, так само і матеріальної шкоди.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржниками вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин; ці доводи законності та обґрунтованості постановленого судом рішення не спростовують.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання у апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17 (провадження № 14-4цс19), оскільки висновки у цій постанові стосуються підстав закриття провадження у справі в частині позовних вимог про визнання дій органів досудового розслідування незаконними, які мають вирішуватися за правилами КПК України. При цьому, в частині вирішення у цій справі вимог про відшкодування моральної шкоди містяться відмінні від справи, яка переглядається, обставини та інша фактично - доказова база.

З огляду на зазначене, позивачами, в порушення процесуального обов`язку, передбаченого статтею 81 ЦПК України, не доведено підстави свого позову.

Відповідно до ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга ст. 2 ЦК України).

Згідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної влади, що мають статус юридичної особи, в яких працюють посадові або службові особи, та відповідних територіальних органів ДКС України.

При цьому залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКС України чи її територіальний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, провадження № 14-515цс19).

Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди), що мають статус юридичної особи, в яких працюють посадові або службові особи.

Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 ЦК України).

За пред`явленим позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_1 серед співвідповідачів позивачами визначено ОСОБА_5 (слідчого СВ Галицького ВП ГУ НП у Львівській області) та Головне управління Національної поліції у Львівській області.

Відповідно до частини 1 статті 1 та статті 3 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України (поліція) це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. У своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Слідчий - службова особа органу Національної поліції України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої КПК України, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень - пункт 1 розділу VI Положення.

Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень - частина 3 статті 19, статті 13 Закону України «Про Національну поліцію».

Слідчий СВ Галицького ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_5 , як співробітник Головного управління Національної поліції України, який виконував свої обов`язки відповідно до наданих законодавством повноважень, не несе відповідальності за завдані майнові збитки чи моральну шкоду. Такі збитки відповідно до законодавства компенсуються за рахунок державного бюджету Національною поліцією України, що має статус юридичної особи, в якій працює службова особа.

Відповідно до частини 4 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Таким чином, суб`єктний склад учасників справи визначає суд першої інстанції.

Як свідчать матеріали справи клопотань від позивачів про залучення співвідповідача чи заміну первісного відповідача - належним відповідачем до суду першої інстанції подано не було.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , оскільки в такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права особи, не залученої до участі у справі як відповідача, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

За наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2025 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.