Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/709/25

01 жовтня 2025 року селище Богородчани

Богородчанський районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Куценка О. О., з участю секретаря судового засідання Двібородчин І. В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про визнання права власності на домоволодіння у порядку спадкування,

в с т а н о в и в :

29 травня 2025 року до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про визнання права власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що має наступні технічні характеристики: житловий будинок загальна площа 76,0 м. кв., літня кухня 39,9 м. кв., сарай 32,4 м. кв., сарай 30,7 м. кв., сарай 14,1 м. кв., вбиральня 2,4 м. кв., навіс 25,3 м. кв., сарай 2,8 м. кв., навіс 17,9 м. кв., гараж 35,9 м. кв., сарай 29,3 м. кв., огорожа 49,9 м. кв., огорожа 12,3 м. кв., криниця 15,0 п.м.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Старуня Івано-Франківського (раніше Богородчанського) району Івано-Франківської області померла мама ОСОБА_2 , про що складено відповідний актовий запис №364 від 01 червня 2022 року, а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько ОСОБА_3 , про, що складено відповідний актовий запис №588 від 03 жовтня 2023 року, які були зареєстровані і проживали у власному будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Зазначений будинок мав статус колгоспного двору, головою якого був батько ОСОБА_3 , іншими членами колгоспного двору були мама ОСОБА_2 та він (позивач).

Позивач вказує, що він був постійно зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 . На день смерті його матері ОСОБА_2 разом з ним за вказаною адресою був зареєстрований та проживав, батько ОСОБА_3 .

Зазначає, що він прийняв спадщину після смерті мами ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та отримав свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки. Однак на частку у зазначеному домоволодінні не оформив своїх спадкових прав.

Після смерті батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишилася спадщина, яка складається із земельних ділянок та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який належав членам колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_3 . На звернення до приватного нотаріуса Івано-Франківського нотаріального округу Острогляд Я. В. для видачі йому свідоцтва на спадщину за законом на вищезазначене домоволодіння після смерті його батьків йому було відмовлено. Нотаріус мотивував це тим, що неможливо встановити всіх співвласників колгоспного двору та їх частки у житловому будинку, та рекомендував звернутися до суду.

На підставі наведеного просив визнати за ним право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , що має наступні технічні характеристики: житловий будинок загальна площа 76,0 м. кв., літня кухня 39,9 м. кв., сарай 32,4 м. кв., сарай 30,7 м. кв., сарай 14,1 м. кв., вбиральня 2,4 м. кв., навіс 25,3 м. кв., сарай 2,8 м. кв., навіс 17,9 м. кв., гараж 35,9 м. кв., сарай 29,3 м. кв., огорожа 49,9 м. кв., огорожа 12,3 м. кв., криниця 15,0 п.м.

Позивач та його представник адвокат Федорів С. І. у підготовче судове засідання не з`явилися. Представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутності та відсутності його довірителя, вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області у судове засідання не з`явився, у поданій заяві вимоги позову визнав, просив проводити розгляд справи у його відсутності.

Відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, зважаючи на відсутність всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, не здійснювалось.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Дослідивши матеріали справи та приймаючи до уваги, що відповідач позовні вимоги визнає, підстав для відмови у прийнятті визнання позову судом не встановлено, оскільки визнання позову не суперечить закону та не порушує будь-чиїх прав свобод чи законних інтересів, то суд вважає, що позов слід задовольнити.

Відповідно до матеріалів справи предметом спору є домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За матеріалами справи судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого виконавчим комітетом Старунської сільської Ради Народних Депутатів від 20 травня 1991 року житловий будинок в цілому за адресою: АДРЕСА_3 , належить членам колгоспного двору, головою якого є ОСОБА_3 на праві особистої власності. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Богородчанської районної Ради №178 від 08 серпня 1990 року (а.с.13).

Відповідно до довідки виданої Старунським старостинським округом №7 Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області № 154/11.07-31 від 09 квітня 2025 року, встановлено, що станом на 01 січня 1992 року згідно з погосподарської книги №10 за 1991-1995 рр. в АДРЕСА_1 були зареєстровані: голова домогосподарства ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис №588 від 03.10.2023 року, дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , актовий запис №364 від 01.06.2022 року та син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . За господарство рахувалося: житловий будинок та господарські споруди (а.с.9).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права.

Так, колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці.

З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.

Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року.

Згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17,18 Закону "Про власність" (697-12) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору.

Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення по господарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі - Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48.

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Виходячи із Правової позиції, викладеної в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-350цс15 - згідно з частиною першою статті 120, статтею 123 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення по господарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5, а згодом аналогічними Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абзацу 2 пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Отже, застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без належного з`ясування питання про правильність віднесення будинку до суспільної групи господарств колгоспний двір є помилковим.

Як роз`яснено у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» в редакції, чинній на виникнення спірних правовідносин, правила статті 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 01 липня 1990 року. При припиненні двору з інших підстав (перетворення колгоспу у радгосп, виходу з колгоспу членів двору тощо), а також в разі смерті члена двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору (майна, що збереглося), відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

У підпункті г) пункту 6 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

Таким чином, після ліквідації колгоспних дворів кожен з вищевказаних осіб набув право власності на 1/3 частку в майні вищевказаного колишнього колгоспного двору.

В підготовчому судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці ІНФОРМАЦІЯ_7 , померла ОСОБА_2 , про що 01 червня 2022 року зроблено відповідний актовий запис № 364 та Богородчанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.8).

Після смерті ОСОБА_2 , відповідно до вимог ст. 1216, 1218, 1261 ЦК України відкрилася спадщина за законом.

До спадкоємців першої черги після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , згідно вимог ст. 1261 ЦК України відносилися ОСОБА_1 син та ОСОБА_3 чоловік.

Позивач та його батько ОСОБА_3 прийняли згідно вимог ст. 1268 ЦК України спадщину після смерті ОСОБА_2 , оскільки вони обоє на день смерті спадкодавця проживали разом з ним у житловому будинку, за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки ОСОБА_2 на день її смерті належала 1/3 частина майна колишнього колгоспного двору будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , а згідно вимог ч. 5 ст. 1268 ЦК України прийнята спадщина належить спадкоємцю з дня її відкриття, тому після смерті ОСОБА_2 він та його батько ОСОБА_3 успадкували кожен по 1/6 частині вищевказаного нерухомого майна і таким чином кожен набув право власності на 1/2 частину цього майна ( 1/3 це частка в майні колишнього колгоспного двору + 1/6 це частка у вищевказаній спадщині).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Богородчанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 89 років, актовий запис №588 (а.с.7).

З наявної в матеріалах справи копії заповіту від 29 січня 2020 року вбачається, що ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробив розпорядження, згідно якого все належне йому майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, а також все те, на що він за законом буде мати право, заповів синові ОСОБА_1 (а.с.6).

В судовому засіданні підтверджено, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , дійсно, мав статус колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_3 , якому на день його смерті на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконкомом Старунської сільської Ради народних депутатів 20 травня 1991 року, зареєстрованого у Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації 20 травня 1991 року в реєстрову книгу 3 за №451, належало право на майно колгоспного двору.

Відповідно до постанови приватного нотаріуса Івано-Франківського районного нотаріального округу Івано-Франківської області №173/02-31 від 21 березня 2025 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 батька ОСОБА_3 , оскільки майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Інших власників домоволодіння, а також розмір належних їм часток у спільному майні, в тому числі частки належної померлому ОСОБА_3 , цим документом не визначено. Нотаріус не має змоги встановити всіх співвласників зазначеного вищевказаного житлового будинку та їх частки у цьому майні (а.с.11; 12).

Крім того, у судовому засіданні доведено належними і допустимими доказами, що позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 , який було посвідчено секретарем Старунської сільської ради Хімчак О. І. та зареєстрований у реєстрі за №9, згідно якого ОСОБА_3 заповідав все належне йому майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось синові ОСОБА_1 , 1966 року народження.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом).

Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У відповідності до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року за № 7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, з огляду на те, що у підготовчому судовому засіданні повністю доведені належними і допустимими доказами всі обставини, на які позивач посилався як на підставу заявленої вимоги, а також взявши до уваги те, що позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , врахувавши позицію відповідача, згідно якої він повністю визнав позов, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заявленої вимоги шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за заповітом.

На підставі наведеного, керуючись ст. 2, 4, 10-13, 76, 77-80, 81, 82, 89, 141, 200, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Богородчанської селищної ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про визнання права власності на домоволодіння у порядку спадкування - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований у АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 01 жовтня 2025 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач: Богородчанська селищна рада Івано-Франківського району Івано-Франківської області, адреса місцезнаходження: 77701, Івано-Франківська область Івано-Франківський район селище Богородчани вулиця Шевченка, 66, .

Суддя