Справа № 465/9863/23 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю. М.
Провадження № 22-ц/811/200/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Марко О.Р.,

з участю: представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» про визнання недійсними договорів позики,

встановив:

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсними договори позики №21698083 від 04.12.2021 року на суму 2000 грн. та №21976457 від 04.12.2021 року на суму 2000 грн., укладені між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (далі - ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») та ОСОБА_2 .

Позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що відповідно до реєстру Українського бюро Кредитних історій, станом на 17.11.2023 року, наявна інформація про укладення між нею та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» договорів позики, а саме: №21698083, з датою видачі кредиту - 04.12.2021 року, на суму - 2000 грн., за яким обліковується заборгованість в розмірі 5184 грн., та №21976457, з датою видачі кредиту - 04.12.2021 року, на суму - 2000 грн., за яким обліковується заборгованість в розмірі 21211 грн., проте, вона жодного кредитного договору та/або договору позики з відповідачем не укладала і жодних кредитних коштів від нього не отримувала.

За позицією позивачки, наведене свідчить про наявні дефекти волі та правоздатності при укладенні оспорюваних договорів, що, у відповідності до ст.ст.203, 215 ЦК України, є підставою для визнання цих договорів недійсними.

Вважає, що оскільки вона не підписувала договорів позики і не надавала жодних документів, які б містили її персональні дані, то такі договори підлягають визнанню недійсними.

Крім того, зазначає, що у відділенні поліції №4 Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області за фактом укладення договорів позики відкрито кримінальне провадження №0000032 від 26.01.2021 року за ч.1 ст.185 КК України.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2 , просила його скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що в ході розгляду справи судом першої інстанції витребувано оспорювані договори і з`ясовано, що 04.12.2021 року був укладений кредитний договір №00-4976304 між ОСОБА_2 та ТОВ «Качай гроші» і в цей же день було укладено договір позики №3636501 між ОСОБА_2 та ТОВ «Маніфою», а ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло право вимоги за цими договорами на підставі договорів факторингу, однак, суд не врахував, що в обґрунтування позовних вимог вона покликалась на те, що її персональними та ідентифікаційними даними заволоділи треті особи, оскільки її мобільний телефон перестав отримувати вхідні дзвінки і вона не могла з нього зателефонувати, будь яких смс повідомлень та дзвінків від невідомих осіб не надходило, будь яку інформацію особистого характеру вона нікому не повідомляла, не реєструвалася на сайті первісного кредитора, не заповнювала ніяких анкет, не отримувала ніяких кодів і не вчиняла жодних дій, які б підтверджували її наміри щодо отримання позики від даних фінансових установ, з текстом договорів не знайомилася, умови кредитування чи надання позики первісного кредитора їй невідомі.

Додає, що жодний з пунктів оспорюваних договорів не містить банківських реквізитів позичальника, крім того, судом першої інстанції зазначено, що договір №3636501 від 04.12.2021 року укладено на підставі анкети клієнта (фізичної особи), яка сформована за допомогою програмного забезпечення (ІТС) і мається в матеріалах справи, однак, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що анкета-заява має дані про клієнта ОСОБА_2 , але підписано електронним підписом 04.12.2021 року о 15:41:04 ОСОБА_3 .

Також зазначає, що відповідно до виписок по її рахунках, у період з 01.12.2021 року по 31.12.2021 року грошові кошти не надходили взагалі, а було знято 04.12.2021 року грошові кошти в розмірі 2600 грн. та 3150 грн., щодо несанкціонованого зняття яких ОСОБА_2 зверталася до правоохоронних органів із заявою.

Крім того, звертає увагу, що на час «укладення» договорів її місце проживання та реєстрації було: АДРЕСА_1 , і за цією адресою вона була зареєстрована з 15.05.2021 року, тоді як у спірних договорах, які укладались 04.12.2021 року, зазначена зовсім інша адреса, яка не відповідає дійсній.

Наголошує, що неперерахування грошових коштів на рахунок позивачки, є однією з підстав визнання оспорюваних договорів недійсними, оскільки підтверджує відсутність волевиявлення останньої, як учасника правочину, на укладення цих договорів, та реального настання правових наслідків, що обумовлені ними.

05.02.2025 року відповідач ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує доводи та вимоги апелянта.

Зокрема, зазначає, що аргументи, наведені позивачкою в апеляційній скарзі, є безпідставними й такими, що спрямовані на уникнення відповідальності за невиконане зобов`язання.

В судове засідання апеляційного суду 23.09.2025 року сторона відповідача не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи відповідач був належним чином повідомлений, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто у його відсутності.

Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 02.10.2025 року о 12:50.

Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04.12.2021 року між ТОВ «Качай гроші» (кредитодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) о 12:58 год. укладено кредитний договір №00-4976304.

Згідно з п.1.1 кредитного договору, кредитодавець надає позичальнику кредит у національній валюті на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором.

Згідно з п.1.2 кредитного договору, сума кредиту складає 2000 грн.

Розділом 2 кредитного договору визначено, що для отримання кредиту, позичальник має зареєструватись на сайті та мати доступ до особистого кабінету. Для проходження реєстрації, позичальник має пройти процедури ідентифікації/верифікації, керуючись підказками сайту.

Відповідно до п.2.2 кредитного договору, кошти кредиту надаються у безготівковій формі шляхом їх перерахування кредитодавцем зі свого поточного рахунку в сумі 2000 грн. на картку позичальника № НОМЕР_1 , емітовану банком України.

Пунктом 7.10 кредитного договору визначено, що цей договір укладається шляхом направлення його тексту, підписаного зі сторони кредитодавця, в особистий кабінет позичальника для ознайомлення та підписання. Договір набирає чинності з моменту його підписання аналогом власноручного підпису кредитодавця, що відтворений засобами копіювання і електронним підписом позичальника, що відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, який формується для кожного разу використання та направляється позичальнику на номер телефону, повідомлений останнім у заяві на отримання кредиту.

Крім того, ОСОБА_2 04.12.2021 року підписала за допомогою власноручного (електронного) підпису, який відтворено шляхом використання споживачем свого логіна та пароля, встановлених при створенні споживачем особистого кабінету на сайті http://kachay.com.ua, паспорт споживчого кредиту, в якому визначено основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформація щодо реальної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту тощо.

22.02.2022 року між ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» та ТОВ «Качай гроші» укладено договір факторингу №2202022, відповідно до якого, з дати відступлення права вимоги клієнт (ТОВ «Качай гроші») перестає бути стороною за укладеними кредитними договорами, а фактор (ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») стає виключним та єдиним кредитором за укладеними кредитним договорами, згідно реєстру, та набуває всіх прав за ними.

Згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу №22022022 від 22.02.2022 року, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кредитним договором №00-4976304.

Також, 04.12.2021 року, о 15:33 год., між ТОВ «Маніфою» (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики №3636501, за умовами якого позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти (позику), а позичальник приймає на себе обов`язок повернути таку ж суму грошових коштів (суму позики) та сплатити позикодавцю проценти від суми позики та всі інші платежі, пов`язані з виконанням цього договору. Сума позики становить 2000 грн. Строк позики - до 14.12.2021 року (10 днів).

Згідно з п.2.6 договору, позика надається позичальнику шляхом безготівкового переказу на рахунок банківської картки, зареєстрованої позичальником для цієї цілі в особистому кабінету на веб-сайті товариства протягом 3 (трьох) робочих днів з дати підписання договору.

Договір позики підписаний ОСОБА_2 за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором z30609.

Крім цього, ОСОБА_2 04.12.2021 року за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором v94225 підписала паспорт позики, в якому визначено основні умови надання коштів у позику з урахуванням побажань споживача, інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості позики для споживача, порядок повернення позики та інш.

02.11.2022 року між ТОВ «Маніфою» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір факторингу №02-11/2022, відповідно до якого, внаслідок передачі (відступлення) права вимоги за цим договором, фактор заміняє клієнта у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості та набуває прав грошових вимог клієнта за цими кредитним договорами, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань за кредитними договорами.

Згідно витягу з реєстру боржників до договору факторингу №02-11/2022 від 02.11.2022 року, до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_2 за договором позики №3636501.

Таким чином, з наявних в матеріалах справи письмових доказів убачається, що кредитний договір №00-4976304 від 04.12.2021 року та договір позики №3636501 від 04.12.2021 року були укладені з ТОВ «Качай гроші» та ТОВ «Маніфою» відповідно, а право вимоги до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» перейшло за договорами факторингу.

Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч.2 ст.639 ЦК України).

Абзац 2 частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

За правилом ч.1 ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п.12 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку, електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постановах: від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20, від 20 червня 2022 року у справі №757/40396/20, від 04 грудня 2023 року у справі №212/10457/21 та інших, вказував на те, що оспорюваний позивачем кредитний договір укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка позивачу не належить, дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним такого договору.

У постанові від 31 січня 2024 року у справі №671/1832/20 Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції про відмову у позові, які вказали, що ідентифікація ОСОБА_1 на вебсайті https://cashberry.com.ua здійснена відповідно до вимог чинного законодавства, з використанням особистих даних позивача, а саме: паспорта, ідентифікаційного коду, номера телефону, електронної пошти, номера банківської картки, на яку слід перерахувати кошти. Крім того, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виснував, що отримання кредитних коштів не позивачем, а перерахування їх відповідачем на банківську карту ОСОБА_2 не може розцінюватись як доказ неукладення та/або непідписання вказаного договору. Ця обставина пов`язана з виконанням договору.

Оцінивши докази, надані сторонами на підтвердження своїх вимог та заперечень, суд першої інстанції правильно виснував, що без входу позивача на відповідний сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету, без отримання позивачем від кредитодавця (позикодавця) смс повідомлення з одноразовим ідентифікатором, без введення позивачем цього одноразового ідентифікатора у відповідному вікні на сайті кредитодавця (позикодавця), кредитний договір та договір позики не були б укладені.

У постанові від 01 липня 2024 року у справі №638/161/22 Верховний Суд погодився з тим, що без введення позичальником відповідних даних, здійснення його верифікації, передання ним та отримання товариством персональних даних від позивача з метою укладення договору, таке укладення кредитного договору є неможливим. А в матеріалах справи відсутні докази протиправності дій третіх осіб стосовно позивача, які стосуються підписання кредитного договору.

Таким чином, оспорювані договори були укладені в електронному вигляді, за допомогою електронного ресурсу, договори підписані з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

Виплата кредитних коштів була здійснена в день укладення договорів, а саме 04.12.2021 року на банківську карту, вказану позичальником під час укладення договорів.

І як вбачається з кредитної історії позивача, остання мала договірні відносини з юридичними особами: ТОВ «Качай гроші» та ТОВ «Маніфою».

Матеріали справи не містять відомостей про те, що грошові кошти були перераховані на банківську картку, яка позивачу не належить.

Таким чином, за відсутності належних доказів про те, що договори укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка позивачу не належить, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними таких договорів.

Сукупність вищезазначених обставин, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги приводять до висновку, що вказані доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції та не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи.

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону.

Частиною першою статті 5 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» передбачено, що джерелами формування кредитних історій є, зокрема, відомості, що надаються користувачем до Бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону.

Згідно з частинами 1, 2 статті 9 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», інформація для формування кредитної історії надається користувачем до Бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з користувачем. Користувач у разі укладення кредитного правочину та отримання письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації щодо нього надає до Бюро інформацію про себе, що ідентифікує його як користувача; про суб`єкта кредитної історії, яка визначена пунктами 1, 2 частини першої статті 7 цього Закону.

У частині третій статті 9 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» зазначено, що користувач має право відмовитися від укладання кредитного правочину або укласти кредитний правочин на умовах, що враховують ризики від укладання кредитного правочину, у разі відмови суб`єкта кредитної історії надати згоду на доступ до його кредитної історії та/або на передачу інформації до Бюро про кредитний правочин з користувачем.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 10 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», Бюро вилучає з кредитної історії всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через Бюро інформації про нього.

Підписуючи договір про надання фінансового кредиту, позичальник приймає умови оферти та надає згоду на збір, зберігання, використання та поширення інформації щодо себе в Бюро кредитних історій, учасником якого є товариство.

Саме такі умови передбачені у п.7.4 кредитного договору №00-4976304 від 04.12.2021 року, укладеного між ТОВ «Качай гроші» та ОСОБА_2 , та у п.8.3.10 договору позики №3636501 від 04.12.2021 року, укладеного між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_2 .

Таким чином, установивши, що оспорювані договори укладені з дотриманням вимог закону й позивач не довела тих обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх позовних вимог, суд першої інстанції правильно відмовив у її позові.

Доводи позивачки про те, що оспорювані договори підписано без її волевиявлення іншими особами, які незаконним шляхом заволоділи її персональними даними, є безпідставними, оскільки не підтверджені належними доказами, а ґрунтуються лише на припущеннях.

При цьому, безпідставними є посилання позивача на наявність відкритого за її заявою кримінального провадження №0000032 за ч.1 ст.185 КК України (крадіжка), оскільки відкрите кримінальне провадження за фактом таємного заволодіння коштами позивача не доводить того, що саме ця невстановлена особа/особи заволоділи персональними даними позивача з метою укладення оспорюваних кредитних договорів й уклали їх від імені ОСОБА_2 без її волевиявлення.

Окрім того, кримінальне провадження №0000032 від 26.01.2022 року розпочате за заявою ОСОБА_2 за фактом крадіжки грошових коштів (ч.1 ст.185 КК України), а не вчинення відносно неї шахрайських дій щодо укладення оспорюваних договорів.

Враховуючи викладене, в колегії суддів відсутні підстави для інших висновків по суті вирішення даного спору, ніж тих, що дійшов суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заявлених позивачкою позовних вимог, судом не допущено порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для скасування чи зміни рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 27 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 02 жовтня 2025 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич