ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №205/11873/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Булкіної Олени Іванівни на заочне рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2025 року, ухвалене у складі судді Стрельникова О.О., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» звернувся до Солонянського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 12 липня 2022 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та відповідачем за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» був укладений договір №5760907 про надання споживчого кредиту.

Зазначає, що кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та розміщених їх сайті https://creditplus.ua/ru/documents.

Вказує, що кредитний договір, був підписаний відповідачем у відповідності до вимог частини 6 та 8 статті 11 і статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а саме за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором «М514797».

Також вказує, що сума наданого відповідачу кредиту складає 20 000 грн. 00 коп., при цьому строк кредитування складає 363 дні.

Зауважує, що ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало йому кредит в сумі 20 000 грн. 00 коп., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 . Відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав.

Звертає увагу, що 29 травня 2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», як клієнтом, та позивачем, як фактором, було укладено договір факторингу № 25.09/23-Ф, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором.

Таким чином до ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» відповідно до укладеного договору факторингу №25.09/23-Ф від 25 вересня 2023 року перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором у розмірі заборгованості за кредитним договором відповідача, яка складається станом на 28 серпня 2024 року з суми кредиту 20 000 грн. 00 коп., суми процентів за користування кредитом 22 166 грн. 00 коп., суми процентів за 60 календарних днів користування кредитом 23 880 грн. 00 коп., а всього 66 046 грн. 00 коп.

У зв`язку з чим просив стягнути зі ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 66 046 грн. 00 коп., витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. та судові витрати покласти на відповідача.

Заочним рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2025 року, позов ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал», за договором №5760907 про надання споживчого кредиту від 12 липня 2022 року станом на 28 серпня 2024 року: заборгованість за основним боргом в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн. 00 (нуль) коп., заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 22 166 (двадцять дві тисячі сто шістдесят шість) грн. 00 (нуль) коп., заборгованість за процентами за 60 календарних днів в розмірі 23 880 (двадцять три тисячі вісімсот вісімдесят) грн. 00 (нуль) коп., а всього 66 046 (шістдесят шість тисяч сорок шість) грн. 00 (нуль) коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 (сорок) коп. витрат по сплаті судового збору та 10 000 (десять тисяч) грн. 00 (нуль) коп. витрат на професійну правничу допомогу, а всього судові витрати в сумі 12 422 (дванадцять тисяч чотириста двадцять дві) грн. 40 (сорок) коп.

Не погодившись із зазначеним рішення, представник ОСОБА_1 - адвокат Булкіна О.І. подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що заочне рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права (незастосування закону, який підлягав застосуванню), неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування скарги зазначає, що відповідач не заперечував факт укладення між ним та ТОВ «Авентус Україна» 12 липня 2022 року договору про надання споживчого кредиту у розмірі 20 000 гривень, при цьому ним здійснювалися платежі в рахунок погашення зазначеного кредиту, проте позивач, замість зараховування зазначених коштів в рахунок погашення тіла кредиту, зарахував їх у неправомірно нараховані відсотки, що призвело до штучного збільшення кредитної заборгованості.

Зауважує, що відповідач має пільги, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і надав до суду першої інстанції військовий квиток, посвідчення УБД, лист в/ч НОМЕР_2 від 27 березня 2025 року, довідку в/ч НОМЕР_2 №2377 від 01 травня 2025 року, яким не була надана належна правова оцінка судом першої інстанції під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення.

Також вказує, що відповідач не погоджується з тим, що йому, як військовослужбовцю та учаснику бойових дій, позивачем були нараховані проценти та штрафні санкції за кредитним договором, хоча ОСОБА_1 , як станом на час укладення кредитного договору, так і по день розгляду справи, перебуває на військовій службі та виконує бойові завдання, спрямовані на оборону суверенітету та територіальної цілісності України.

Вказує, що на час укладення з ТОВ «Авентус Україна» 12 липня 2022 року договору про надання споживчого кредиту, а також на час його виконання та станом на момент ухвалення судом першої інстанції заочного рішення і винесення ухвали про відмову у перегляді заочного рішення, відповідач мав статус військовослужбовця та є учасником бойових дій, на нього поширювались пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», тобто до нього не могла застосовуватись відповідальність у виді штрафних санкцій та пені за невиконання зобов`язань за користування кредитом, а також був відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом.

Вважає, що не підлягають стягненню з відповідача заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 22 166 (двадцять дві тисячі сто шістдесят шість) грн. 00 (нуль) коп., заборгованість за процентами за 60 календарних днів в розмірі 23 880 (двадцять три тисячі вісімсот вісімдесят) грн. 00 (нуль) коп.

Окрім цього, зазначає, що витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 гривень не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечить принципу розподілу таких витрат.

Звертає увагу, що позивачем так і не було надано детального опису робі, як того вимагає ст.141 ЦПК України.

Вважає, що ця справа не є складною, розгляд справи у суді здійснювався в порядку письмового провадження, обсяг наданих послуг у вигляді професійної правничої допомоги не є значним. Тому заявлена сума до стягнення не відповідає критерію співмірності

У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу задовольнити, заочне рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник позивача ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» - адвокат Крюкова М.В. скористалась своїм правом та подала відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджується з доводами відповідача, викладеними в апеляційній скарзі, вважає їх такими, що не відповідають дійсності та вимогам чинного законодавства.

Зазначає, що ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» не є банківською установою, та відповідно, позбавлене можливості відкривати будь-які рахунки для клієнтів, і як наслідок, формувати платіжні доручення та виписки за такими рахунками не може.

Також зазначає, що переказ коштів, виданих в рамках Кредитного договору здійснено шляхом перерахування на банківську картку № НОМЕР_1 , яку відповідачем вказано особисто в заяві на отримання Кредиту та підтверджується копією довідки платіжного провайдера. Зазначений платіжний провайдер має відповідну ліцензію Національного банку України на здійснення переказів коштів у національній валюті, без відкриття рахунків, та внесений в Державний реєстр фінансових установ, що підтверджується свідоцтвом.

Вказує, що відповідач здійснив платіж на рахунок Кредитора в загальному розмірі 14549,5 грн., які первісним кредитором було віднесено в оплату процентів відповідно до ст.534 ЦК України.

Зауважує, що станом на сьогоднішній день, ані кредитний договір, ані будь-яке його положення чи пункт, включаючи ціну договору, не визнано відповідно до чинного законодавства недійсними, не справедливими чи не добросовісним, а отже, проценти нараховано правомірно у межах погодженого строку надання кредиту, та у межах періоду автопролонгації відповідно до поденного розрахунку, що наданий до позовної заяви.

Зазначає, що право позивача на стягнення заборгованості з відповідача підтверджено належними та допустимими доказами, що і встановив суд першої інстанції. Тож, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст.526 ЦК України).

Зауважує, що судом першої інстанції правильно встановлено на надано оцінку доказам щодо права позивача на стягнення заборгованості відповідно до договору факторингу.

Вважає, що доводи апелянта спростовані наявними в матеріалах справи доказами, а отже, апелянтом не наведено жодних аргументів про будь-які порушення норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, рішення у цивільній справі №205/11873/24 є законним та обґрунтованим, докази у справі досліджено всебічно та надано їм належну оцінку, рішення прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права. А тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційного суду підтримала доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник позивача в судове в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та відповідачем укладено договір №5760907 від 12 липня 2022 року про надання споживчого кредиту, який був укладений в електронній формі.

Як вбачається з паперової копії доданого до позовної заяви кредитного договору, товариство надає споживачу кредит у гривні, на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути кошти, сплатити проценти за користування ними та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сума кредиту складає 20000 грн. 00 коп., строк кредиту 363 дні.

Відповідно до п.1.5.1 договору - стандартна процентна ставка становить 1,99% в день та застосовується: - у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 цього договору.

Згідно п.1.5.2 договору - знижена процентна ставка 1,493% в день та застосовується відповідно до наступних умов: якщо споживач до 15 липня 2022 року або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу, визначеного в графіку платежів або здійснить часткове дострокове повернення кредиту, споживач отримує індивідуальну знижку на стандартну процентну ставку, в зв`язку з чим розмір процентів, що повинен сплатити споживач за стандартною процентною ставкою до вказаної вище дати, буде перераховано за зниженою процентною ставко.

У випадку невиконання споживачем умов для отримання індивідуальної знижки від товариства, користування кредитом для споживача здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних (стандартних) умовах, що передбачені цим договором та доступні для інших споживачів, які не мають окремих індивідуальних знижок стандартної процентної ставки. При цьому, споживач розуміє та погоджується, що застосування стандартної процентної ставки без знижки не можна вважати зміною процентної ставки, порядку її обчислення та порядку сплати у бік погіршення для споживача, оскільки надання кредиту за цим договором здійснюється саме на умовах стандартної процентної ставки, а можливість отримання індивідуальної знижки забезпечена для споживача лише як для учасника програми лояльності та лише за умови виконання вимог для її застосування, передбачених цим договором.

Відповідно до п.2.1. договору - кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ» №2640 від 28 вересня 2023 року, 12 липня 2022 року кошти від ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» в сумі 20000 грн. 00 коп. були зараховані на картку № НОМЕР_1 .

Таким чином, ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» виконало зі свого боку свої зобов`язання за кредитним договором №5760907 від 12 липня 2022 року та надало відповідачу кредитні кошти.

Згідно розрахунку заборгованості станом на 28 травня 2023 року за кредитним договором №5760907 від 12 липня 2022 року мається заборгованість, яка складається з 20 000 грн. 00 коп. суми основного боргу та 22166 грн. 00 коп. заборгованості за процентами.

Відповідно до договору факторингу №25.09/23-Ф від 25 вересня 2023 року до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором №5760907 від 12 липня 2022 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про їх обґрунтованість та на підставі ст.ст.611, 615 ЦК України вважав їх такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

За змістом частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Судом встановлено, що між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та відповідачем укладено договір №5760907 від 12 липня 2022 року про надання споживчого кредиту, який був укладений в електронній формі.

Також судом встановлено, що кошти від ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» в сумі 20 000 грн. 00 коп. були зараховані на картку № НОМЕР_1 .

Таким чином, ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» виконало зі свого боку свої зобов`язання за кредитним договором №5760907 від 12 липня 2022 року та надало відповідачу кредитні кошти.

Згідно розрахунку заборгованості станом на 28 травня 2023 року за кредитним договором №5760907 від 12 липня 2022 року мається заборгованість, яка складається з 20000 грн. 00 коп. суми основного боргу, 22166 грн. 00 коп. - заборгованості за процентами, та суми процентів за 60 календарних днів користування кредитом - 23 880 грн. 00 коп., а всього 66 046 грн. 00 коп..

Крім того, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 самостійно здійснював поповнення кредитної картки, на яку за весь період користування кредитним лімітом вніс 14549,50 грн.

Відповідно до договору факторингу №25.09/23-Ф від 25 вересня 2023 року до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором №5760907 від 12 липня 2022 року.

Окрім цього матеріали справи містять докази, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, учасником бойових дій із 11 листопада 2020 року по теперішній час та проходить військову службу, що підтверджується військовим квитком, посвідченням УБД, листом в/ч НОМЕР_2 від 27 березня 2025 року, довідкою в/ч НОМЕР_2 № 2377 від 01 травня 2025 року.

Відповідач не заперечу отримання кредитних коштів та користування кредитом, та зазначає що періодично сплачував заборгованість, але заперечує обґрунтованість нарахування йому відсотків за користування кредитом і законність рішення суду про їх стягнення, оскільки має пільги, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», саме в цій частині оскаржує рішення суду.

Відповідно до частини п`ятнадцятої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі №199/3051/14 (провадження №61-10861св18) викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей», який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року №322/2/7142.

Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники.

У листі Міністерства оборони України від 09 жовтня 2020 року №321/6192 також наведено перелік документів, що підтверджують статус військовослужбовця.

Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації" від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації" дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.

Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19) дійшла висновку про те, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.

В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час.

Відповідно до пункту 13 статті 14 «Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення.

Аналіз статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у пунктах 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення.

Разом з цим пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц (провадження № 61-21025св18).

Як вбачається з матерів справи представником відповідача надано відповідні документи як доказів звільнення ОСОБА_1 від нарахування штрафів, пені та процентів за користування кредитом в розумінні пункту 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей».

Переглядаючи цю справу в апеляційному порядку колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції не взято до уваги наявність у позичальника права на пільги згідно із Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тому за вказаних обставин суд першої інстанції помилково визначив розмір процентів за користування кредитом та стягнув цю заборгованість.

Суд апеляційної інстанції під час розгляду справи встановив наявність у позичальника права на пільги згідно із Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», на підставі письмових доказів, у тому числі документів, визначених листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року №322/2/7142, які звільняють позичальника від нарахування штрафів, пені та процентів за користування кредитом протягом особливого періоду, а отже вважає, що за час проходження військової служби ОСОБА_1 , як військовослужбовцю Збройних Сил України не повинні були нараховуватися штрафні санкції, пеня та проценти за кредитним договором, оскільки на нього поширювалися пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Внаслідок не застосування норм матеріального права, а саме Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», суд першої інстанції помилково стягнув з відповідача на користь банку заборгованість за процентами за користування кредитом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 2007 року у справі "Бендерський проти України" зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються.

У справі, яка переглядається, встановивши, що ОСОБА_1 перебував на військовій службі у Збройних Силах України, і на нього поширюються пільги (не повинні нараховуватися штрафні санкції, пеня та проценти за користування кредитом), передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, з початку запровадження особливого періоду, тобто з 17 березня 2014 року.

Разом з тим, в цій справі позивач надав документальне обґрунтування кредитної заборгованості, зокрема виписку по особовому рахунку позичальника та детальний розрахунок. З наданих доказів вбачається, що позивач не врахував поширення на позичальника пільг, передбачених пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що потягло віднесення сплачених боржником за договором сум не на погашення заборгованості за тілом кредиту, а на погашення відсотків.

Оскільки за час дії кредитного договору відповідачем було сплачено 14549,50 грн. на погашення заборгованості, і відповідач має наведені вище пільги, то суму погашення слід віднеси на тіло кредиту, відповідно зменшивши розмір даної заборгованості, що підлягає стягненню.

Таким чином, суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги в частині стягнення заборгованості, і скасуванню оскаржуваного рішення на підставі ч.1 ст.376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову і стягненню з відповідача на користь позивача в рахунок заборгованості за тілом кредиту суми 5 450,50 грн., що складає різницю між наданим тілом кредиту та сплаченими відповідачем на його погашення грошових коштів (20000 - 14549,50). В частині вимог про стягнення відсотків відмовити.

Щодо витрат на правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, потрібних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої - шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи (частина третя статті 141 ЦПК України).

Згідно із частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У розумінні умов частин четвертої - шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21.

Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору.

У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.

Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.

У постановах від 19 лютого 2022 року №755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

У справі, що переглядається, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. позивач ТОВ «ФК Фінтраст Україна» надав до суду першої інстанції такі докази: копію договору про надання правової допомоги від 17 липня 2024 року №17/07-2024; копію рахунку від 06 серпня 2024 року №3909/06/08 на суму 10 000 грн.; акт від 06 серпня 2024 року приймання наданих послуг відповідно до договору про надання правової допомоги від 17 липня 2024 року №17/07-2024 на загальну суму 10 000 грн.

Згідно з актом наданих послуг адвокат вчинив процесуальні дії та брав участь у судових засіданнях загальною вартістю 10 000 грн. (суми зазначені без ПДВ).

Враховуючи те, що позивач має право на відшкодування судових витрат, понесених під час розгляду судом першої інстанції колегія суддів дійшла переконання, що він має право на компенсацію витрат на правничу допомогу.

Однак, представником відповідача подано клопотання про зменшення витрат на правову допомогу у зв`язку з тим, що заявлена сума не відповідає критерію розумності, оскільки ця справа не є складною, розгляд справи у суді здійснювався в порядку письмового провадження, обсяг наданих послуг у вигляді професійної правничої допомоги не є значним.

Отже, колегія суддів оцінивши докази, подані на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, вважає, що лише подання таких доказів не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.

Колегія суддів враховує реальний об`єм наданих представником позивача послуг, та не прийняття участі в судових засіданнях. Матеріали справи містять заяви представника позивача про розгляд справи за його відсутність.

Врахувавши вищенаведене, суд апеляційної інстанції доходить до переконання, що заявлені адвокатом витрати на професійну правничу допомогу підлягають зменшенню до 3000 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення не в повній мірі відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За положеннями ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про часткове задоволення апеляційної скарги, наявності у відповідача пільг щодо сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», а також те, що вимоги позивача задоволено на 8,26% від заявлених, розміру сплаченого позивачем збору при подачі позову, з позивача на слід стягнути на користь держави судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції в розмірі 2 466,68 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Булкіної Олени Іванівни - задовольнити частково.

Заочне рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 07 березня 2025 року у цивільній справі №205/11873/24 - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» (ЕДРПОУ 44559822) заборгованість за кредитним договором у розмірі 5 450 (п`ять тисяч чотириста п`ятдесят) грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» (ЕДРПОУ 44559822) на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 2 466 (дві тисячі чотириста шістдесят шість) грн. 68 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 01.10.2025

Головуючий суддя О.В. Агєєв