Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області
Справа № 173/2593/25
Номер провадження2-з/173/3/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

повна

26 вересня 2025 року м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі судді Челюбєєва Є.В., розглянувши заяву представника заявника адвоката Богачової Наталії Петрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року представник заявника адвокат Богачова Наталія Петрівна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, посилаючись на те, що нею до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області подано позовну заяву до ОСОБА_2 про усунення від права спадкування за заповітом з вимогами: усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за заповітом спадщини, відкритої внаслідок смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У зв`язку з тим, що нотаріусом може бути видано свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_2 (Відповідачу), у спадковій справі №73746290, невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду та ефективний захист прав Позивача у випадку задоволення позову, спірний будинок, може бути відчужено на користь третіх осіб, заявник звертається до суду з вказаною заявою про забезпечення позову.

Вивчивши заяву, дослідивши матеріали справи, перевіривши обґрунтованість доводів позивача стосовно необхідності забезпечення позову суд вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що у вересні 2025 року представник позивача адвокат Богачова Н.П., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, посилаючись на те, що нею до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області подано позовну заяву до ОСОБА_2 про усунення від права спадкування за заповітом.

Отже, між сторонами існує спір з приводу усунення відповідача від права на спадкування за заповітом.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.150 Цивільного процесуального кодексу України позов забезпечується в тому числі накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Виходячи з вказаних норм, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 6 вказаної Постанови, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких може бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, вживати негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Як вбачається із матеріалів справи, предметом позову є усунення відповідача від права спадкування за заповітом щодо будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . В заяві про забезпечення позову представник позивача просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на вказаний будинок.

В той же час, арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2021 року у с праві № 643/12369/19).

Арешт є найбільш обтяжливим заходом, який підлягає примусовому виконанню органами державної виконавчої служби, відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, та полягає у проведенні опису, оголошенні заборони розпоряджатися, а в разі потреби - обмеженні права користування майном (постанова Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 212/7106/21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Зазначена правова позиція була багаторазово підтверджена Верховним Судом у справах, де суди дійшли висновку про доцільність вжиття заходів забезпечення позову (постанови від 15.07.2021 року, провадження № 61-8468ав21 та від 30.06.2021 року у справі № 523/11320/19).

Статтею 41 Конституції України встановлено - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав конкретної особи. Про необхідність досягнення такого балансу йдеться в ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Баланс не буде забезпечений якщо на особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Інакше кажучи, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Згідно із поданою заявою, позивач просить накласти арешт на житловий будинок, посилаючись на обґрунтоване побоювання щодо можливого відчуження вказаного майна до вирішення спору по суті. Однак, на підтвердження наявності права власності особи, щодо майна якої проситься арешт, позивачем подано лише договір купівлі-продажу будинку від 1999 року. Інших документів на підтвердження належності спірного будинку на момент розгляду справи відповідачу або іншій особі - не надано.

Натомість, згідно з долученою до матеріалів справи відповіддю з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, жодних відомостей про зареєстроване право власності померлого на вказаний житловий будинок у реєстрі не міститься. Це унеможливлює достовірне встановлення належності цього об`єкта нерухомості на момент розгляду заяви та, відповідно, позбавляє суд можливості оцінити правову доцільність накладення арешту на нього.

Окрім того, позивачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про вчинення відповідачем активних дій, спрямованих на ухилення від виконання можливого рішення суду, зокрема, шляхом підготовки до відчуження або відчуження майна, зміни його правового статусу тощо.

У зв`язку з відсутністю належних доказів, які б підтверджували право власності померлого на зазначене нерухоме майно на час розгляду справи, суд вважає, що вжиття заходів забезпечення позову у формі накладення арешту на це майно є передчасним та юридично необґрунтованим, оскільки не підтверджено право власності на об`єкт, на який може бути накладене забезпечення.

Також, всупереч вищевказаним положенням ЦПК України, позивачем не обґрунтовано та не доведено, яким чином невжиття такого виду забезпечення позову як накладення арешту на майно, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суд. Наведені позивачем підстави для забезпечення позову є формальними припущеннями, які не підтверджено жодним доказом.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів КЦС у своїй постанові від 21.11.2018 (справа № 752/6255/18).

Посилання на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду не підкріплено належними доказами по справі, зокрема не зазначено, які саме права позивача не можливо буде поновити в разі ухвалення можливого рішення про задоволення позову.

Таким чином, заявником не наведено і судом не встановлено, що невжиття такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на будинок може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, сприяти ефективному захисту прав позивача, та, враховуючи, що у зв`язку з вжиттям таких заходів може бути порушено права та охоронювані законом інтереси інших осіб, суд доходить висновку, що в задоволенні заяви про накладення арешту на будинок слід відмовити.

Щодо заявлених вимог про заборону приватному нотаріусу Кам`янського нотаріального округу Дніпропетровської області Тітовському С.І. вчиняти нотаріальні дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом суд зазначає наступне.

Статтею 42 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що за обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулася до суду та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом.

Крім цього згідно з пунктом 3 глави 2 розділу I, пунктом 4.13 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, за обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулась до суду, та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом.

Тобто, питання про зупинення вчинення нотаріальних дій може бути вирішено нотаріусом самостійно за наявності даних про пред`явлення позову до суду.

Таким чином, правові підстави для забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії відсутні, а тому, суд доходить висновку, що в задоволенні заяви і в цій частині слід також відмовити.

Керуючись ст.149, 150, 152, 153, 157, 260-261, 353-355 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника заявника адвоката Богачової Наталії Петрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, у порядку, передбаченому підпунктом 15.5 пункту 15 частини 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України.

Повна ухвала складена 30.09.2025.

Суддя Є.В. Челюбєєв