Справа № 938/220/25
Провадження № 22-ц/4808/1248/25
Головуючий у 1 інстанції Джус Р. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Струтинської Д.В.,

з участю ОСОБА_1 і представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Верховинське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою представника державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» Митровки Ярослава Васильовича на рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 17 червня 2025 року під головуванням судді Джуса Р.В. в селищі Верховина,

в с т а н о в и в:

В січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДСГП «Ліси України» в особі філії «Верховинське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» про поновлення його на роботі в ДСГП «Ліси України» та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з дати звільнення до дня поновлення на роботі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08.09.2021 позивач був прийнятий на роботу інженером (по дорогах) 2-і категорії апарату управління у ДП «Верховинський лісгосп», а 01.08.2022 переведений на посаду інженера з охорони праці 1-і категорії апарату управління.

ДП «Верховинське лісове господарство» 16.01.2023 реорганізовано шляхом приєднання до ДСГП «Ліси України» і позивача було зараховано до особового складу філії «Верховинське лісове господарство» ДП «Ліси України» на посаду інженера з охорони праці 1-і категорії та 16.01.2023 переведено провідним інженером з охорони праці.

ОСОБА_1 25 жовтня 2024 року повідомлено, що відповідно до наказу ДСГП «Ліси України» від 18.10.2024 №1907 «Про припинення філії «Верховинське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» шляхом закриття її в порядку, передбаченому трудовим законодавством і на підставі статті 49-2 та пункту 1 статті 40 КЗпП України, про наступне звільнення з посади провідного інженера з охорони праці. В повідомленні також було вказано, що про наявність вакантних посад у філії «Карпатський лісовий офіс» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» його буде додатково попереджено.

Згідно наказу №408к від 25.12.2024 його було звільнено з посади 31.12.2024 на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією філії «Верховинське лісове господарство» ДП «Ліси України».

Своє звільнення позивач вважає протиправним, тому просив поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позивач вважає, що розірвання трудового договору за п.1 ст.40 К3пП України з ініціативи власника можливе у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, що є юридичною особою, а не їх структурного підрозділу. Натомість, припинення діяльності філії «Верховинське лісове господарство» шляхом її закриття не є ліквідацією підприємства, так як більшість її працівників зараховані до складу філії «Карпатський лісовий офіс». Звертає увагу на те, що філія «Верховинське лісове господарство» ДП «Ліси України» було реорганізовано шляхом об`єднання кількох філій: «Верховинське лісове господарство», «Ворохтянське лісове господарство» та «Гринявське лісове господарство» у Верховинське надлісництво філії «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». Новостворена філія «Карпатський лісовий офіс» складається із 23 структурних підрозділів із більше 5 тисяч штатних одиниць посад, серед яких 22 одиниці працівників відділу охорони праці та цивільного захисту.

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 17 червня 2025 року позов задоволено.Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного інженера з охорони праці адміністративного персоналу філії «Верховинське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» з 31 грудня 2024 року. Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Верховинське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу із 01 січня 2025 року по 17 червня 2025 року в розмірі 127 382,36грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення суми платежу за один місяць в розмірі 21 230,39 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів звернуто до негайного виконання. Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Верховинське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» в дохід держави судовий збір в сумі 2 485,02 грн.

В апеляційній скарзі представник ДСГП «Ліси України» адвокат Митровка Я.В. зазначив, що рішення суду винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Вказав, що штатний розпис філії «Верховинське лісове господарство» був скорочений повністю, в тому числі й посада, на якій працював позивач, окрім посад, які залишилися в штатному розписі з метою здійснення всіх дій для закриття філії.

Зазначив, що позивача було належним чином повідомлено за два місяці про наступне вивільнення відповідно до вимог ст.49-2 КЗпП і у відповідача не було можливості забезпечити позивача іншою роботою на підприємстві.

Вказав, що враховуючи викладене, через неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, на підставі п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення судом апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.

Просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що зі змісту апеляційної скарги не вбачається, які саме норми матеріального та процесуального права були порушені судом першої інстанції та в чому полягає незаконність рішення.

Вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для скасування вказаного рішення немає, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Вказав, що фактично відбулася реорганізація юридичної особи ДСГП «Ліси України» шляхом впровадження змін в організаційній структурі підприємства, а не його ліквідація, а тому його звільнення з посади провідного інженера на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією без дотримання вимог ч.3 ст.36, ч.2 ст.40, ст.42, 43, 49-2 КЗпП України є незаконним.

Тому вважає, що рішення є законним та обґрунтованим, відповідає чинному законодавству та прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Просив рішення Верховинського районного суду від 17.06.2025 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В засіданні апеляційного суду представник державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» вимоги апеляційної скарги підтримав з наведених в ній мотивів.

ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, ураховуючи таке.

Згідно записів у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 вбачається, що він 08.09.2021 рийнятий на роботу інженером (по дорогах) 2-ї категорії апарату управління у ДП «Верховинський лісгосп». Наказом від 29.12.2023 №330к його переведено на посаду провідного інженера з охорони праці адміністративного персоналу, а згідно наказу №408к від 25.12.2024 ОСОБА_1 звільнено з посади згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією філії «Верховинське лісове господарство» ДП «Ліси України» (а.с. 9-12).

Наказом ДСГП «Ліси України» від 18.10.2024 №1907 припинено філію «Верховинське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (код ВП 45001549) шляхом її закриття. Головному лісничому філії «Верховинське лісове господарство» наказано здійснити всі необхідні дії щодо ліквідації філії, зокрема: провести повну інвентаризацію основних засобів, нематеріальних активів, незавершених капітальних інвестицій, запасів, грошових коштів філії; забезпечити оформлення передавального балансу майна та передавального акту до філії «Карпатський лісовий офіс» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»; забезпечити передачу активів та пасивів до філії «Карпатський лісовий офіс»; попередити працівників філії «Верховинське лісове господарство» про припинення філії шляхом її закриття в порядку, передбаченому трудовим законодавством (а.с. 13-15).

Листом від 23.10.2024 №359/21.6-ВЛ-18 філія «Верховинське лісове господарство» повідомило ОСОБА_1 на підставі ст. 49-2 та п.1 ст.40 КЗпП України про його наступне звільнення із посади провідного інженера з охорони праці адміністративного персоналу та припинення трудових відносин. Також у вказаному листі ОСОБА_1 роз`яснено, що до моменту звільнення він повинен виконувати свої посадові обов`язки та дотримуватись правил внутрішнього трудового розпорядку. Окремо звернено увагу ОСОБА_2 на те, що про наявність вакантних посад у філії «Карпатський лісовий офіс» його буде додатково попереджено. Із вказаним листом ОСОБА_1 ознайомився 25.10.2024 (а.с. 16).

Згідно наказу в.о. директора філії «Верховинське лісове господарство» від 25.12.2024 №408к ОСОБА_1 звільнено з посади провідного інженера з охорони праці адміністративного персоналу з 31.12.2024 згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією (а.с. 17).

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 2 КЗпП України визначено, що право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п.4 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до положень ч.1-3 ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до домашніх працівників, до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період, а також у зв`язку з неможливістю забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій.

Статтею 42 КЗпП України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; ) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; працівникам, які є членами пожежно-рятувальних підрозділів для забезпечення добровільної пожежної охорони не менше року.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі №6-1264цс17 міститься правовий висновок, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду й існувала на день звільнення (див. постанови Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, від 10 січня 2024 року у справі № 333/4779/20).

Отже, роботодавець має запропонувати працівнику, якого він вивільняє, всі вакансії, які були (з`явилися) на підприємстві, аж до моменту звільнення (див. постанови Верховного Суду від 20 лютого 2023 року у справі № 199/4766/21, від 18 жовтня 2023 року у справі № 210/6543/21, від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17, від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, від 24 червня 2020 року у справі № 742/1209/18, від 30 січня 2020 року у справі № 466/7604/17).

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.08.2024 у справі №641/1334/23 (п.82-84) сам факт зміни в організації праці створює для роботодавця позитивне зобов`язання щодо збереження трудових правовідносин з його працівниками. Належним виконанням такого зобов`язання є здійснення визначених КЗпП України дій, які нададуть працівникові можливість продовжити виконання попередніх функціональних обов`язків, а в разі неможливості, - інших, які відповідають його кваліфікації.

Звільнення з роботи є крайнім заходом у зв`язку з об`єктивною неможливістю збереження трудових правовідносин або ж через небажання працівника продовжувати працювати на запропонованих умовах (найкращих умовах, які роботодавець об`єктивно має змогу запропонувати з урахуванням приписів трудового законодавства з дотриманням прав інших працівників, зокрема щодо переважного права на залишення на роботі).

Надаючи оцінку обов`язку роботодавця запропонувати всі вакантні посади працівникові, Велика Палата Верховного Суду дійшла переконання про відсутність підстав для відступу від правових висновків щодо застосування частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, сформульованих у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25 липня 2019 року у справі № 807/3588/14. При цьому зазначено таке.

Виходячи із системного аналізу пункту 1 частини першої та частини другої статті 40, частини другої статті 49-2 КЗпП України з метою забезпечення цієї гарантії на власника або уповноважений ним орган при звільненні працівника у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці покладається обов`язок при попередженні працівника про таке звільнення одночасно запропонувати йому наявні вакантні посади. Тобто законодавець встановив принцип одночасності попередження про наступне вивільнення та пропонування наявних вакантних посад для забезпечення гарантії права громадян на сприяння у збереженні роботи.

За приписами частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Такий обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Згідно частин 3,4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В спірному випадку в матеріалах справи відсутні докази, що відповідачем по справі ДСГП «Ліси України» з моменту попередження про звільнення та до моменту звільнення було запропоновано ОСОБА_1 будь-яку з наявних вакантних посад на підприємстві, що є порушенням вимог ч.2 ст. 40 та ч.3 ст. 49-2 КЗпП України. Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог і з таким висновком погоджується колегія суддів.

Вимоги апеляційної скарги щодо повного скорочення штатного розпису філії «Верховинське лісове господарство» спростовуються зібраними у справі доказами.

Згідно наказу ДСГП «Ліси України» від 18.10.2024 №1907 припинено філію «Верховинське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (код ВП 45001549) шляхом її закриття. При цьому майно філії на підставі передавального балансу майна та передавального акту передане до філії «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (а.с.13-15).

Проте, згідно штатного розпису філії «Верховинське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на 2025 рік, кількість працівників філії становить 2 одиниці, а саме директор філії та провідний інженер з лісовідновлення. В той же час, згідно штатного розпису новоствореної філії «Карпатський лісовий офіс» який введено в дію із 01.01.2025, філія складається із значної кількості структурних підрозділів та включає велику кількість штатних одиниць (а.с.109-158).

Враховуючи викладене, а також вимоги ч.6 ст.81 ЦПК України що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Крім того, слід вказати, що посилання представника ДСГП «Ліси України» в апеляційній скарзі на належне попередження ОСОБА_1 про наступне звільнення в порядку ст.40 та 49-2 КЗпП за відсутності пропозиції йому наявних вакантних посад нівелює належне виконання роботодавцем (апелянтом в спірному випадку) вимог вказаних статей.

Посилання представника ДСГП «Ліси України» на те, що при виникненні спору між працівником та роботодавцем суд не вирішує питання доцільності скорочення чисельності або штату працівників є недоведеними. Слід зазначити, що предметом цього спору є поновлення позивача на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку. Враховуючи зібрані матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення, відсутні підстави вважати, що суд першої інстанції при вирішення спору надавав оцінку доцільності і правомірності скорочення штату.

Доводи апеляційної скарги про відсутність можливості у відповідача забезпечити відповідача іншою роботою на підприємстві не підтверджені жодними доказами, а враховуючи фактичні обставини справи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до обставин, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з наведених у скарзі мотивів не встановлено.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» Митровки Ярослава Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 17 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанову складено 29 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин