ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/639/25 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої Хома М.В.

суддів Костів О. З., Храпак Н. М.,

секретар Гичко К.С.

з участю представника ОСОБА_1 - адвоката Матвійчука В.В.,

представника ОСОБА_2 -

адвоката Братівника І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 квітня 2025 року у справі №607/12984/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_3 звернувся в суд з вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 15.01.2023 року він надав ОСОБА_1 в позику кошти у розмірі 45800 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 14.04.2023 року. Факт позики підтверджується розпискою, написаною власноруч ОСОБА_1

30.05.2023 він надсилав позичальнику вимогу про сплату боргу, яка залишена останнім без уваги.

У зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 умов договору позики ОСОБА_2 нараховано відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України проценти, що відповідають обліковій ставці НБУ, за період з 15.01.2023 по 14.04.2023 в сумі 2823,29 доларів США, й у відповідності до ст.625 ЦК України: 3% річних за користування простроченою сумою позиви 331,27 долари США, 3% річних за користування простроченою сумою за відсотками 20,42 долари США.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 квітня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 15.01.2023 в розмірі 45800 (Сорок п`ять тисяч вісімсот) доларів США.

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 13956,80 гривень сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Вважає, що факт укладення правочину позики не доведений позикодавцем, також вважає недоведеною обставину отримання ним коштів, і як наслідок - відсутність у нього обов`язку повернення такої позики.

Зазначає, що доказів отримання ним кредиту (позики), таких як виписки по особовому рахунку, платіжного доручення ОСОБА_2 не надано, посилається на практику Верховного Суду.

Вказує, що судом не встановлено наявності між позивачем та відповідачем правовідносин, які виникають за договором позики, також вказує, що наявну в матеріалах справи боргову розписку він не писав та не підписував.

У відзиві ОСОБА_2 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування вказує, що твердження ОСОБА_1 щодо непідписання ним боргової розписки не відповідає дійсності та не підтверджується доказами.

Вважає, що із змісту розписки вбачається факт передачі готівкових коштів в позику, а також термін надання такої позики. Вказує, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначає, що відповідачу була надана можливість для надання доказів того, що боргова розписка від 15 січня 2023 року ним не написана, однак останній ухилився від проведення судової почеркознавчої експертизи, не оплативши її, що в свою чергу підтверджує наявність у позичальника невиконаного зобов`язання перед позикодавцем.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Матвійчука В.В., який апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити, представника ОСОБА_2 - адвоката Братівника І.В., який заперечував проти апеляційної скарги, рішення суду вважає законним та обгрунтованим, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність між сторонами правовідносин, які випливають із договору позики.

Судом встановлено, що борг позивачу відповідачем не повернуто, що підтверджується фактом наявності у ОСОБА_1 оригіналу розписки від 15.01.2023 року. Разом з цим, ОСОБА_2 , заперечуючи, щодо доводів позивача посилався на те, що жодної розписки він не писав та грошей в позику не брав.

Для встановлення даного факту судом першої інстанції за клопотання позичальника була призначена судова почеркознавча експертиза, оплату за проведення експертизи покладено на відповідача як на особу, яка заявила клопотання. Відповідачем експертиза не оплачена, матеріали цивільної справи повернуті до суду без виконання. Отже, відповідач не спростував написання ним боргової розписки від 15.01.2023 року.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції.

Обставини справи.

15.01.2023 між ОСОБА_2 (Позикодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 в позику грошові кошти в сумі 45800 доларів США, з терміном повернення позики до 14.04.2023, що підтверджується власноручно написаною позичальником розпискою від 15.01.2023.

Обов`язок щодо повернення коштів у визначений строк ОСОБА_1 не виконав, кошти не повернув.

30.05.2023 ОСОБА_2 надіслав вимогу ОСОБА_1 про сплату боргу. Вимога залишена без виконання.

Оригінал розписки станом на час подання позову знаходився у позивача та наданий до матеріалів справи.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких правових висновків Верховний Суд не встановив.

Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року (справа №723/304/16-ц).

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Отже, подана позивачем та наявна у матеріалах справи розписка (оригінал) свідчить про укладення між сторонами договору позики, отримання зазначеної у розписці суми коштів відповідачем та неповернення цих коштів у визначений сторонами строк.

Суд першої інстанції вірно встановив правову природу справжню правову природу укладеного між сторонами договору, а також надав оцінку всім наявним доказам, та зробив обгрунтовані правові висновки, що відповідають встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що за наявною в матеріалах справи розпискою неможливо установити, що відбулась передача коштів від позикодавця до позичальника, колегія суддів оцінює критично та зазначає наступне.

Із змісту розписки вбачається, що ОСОБА_1 отримав (взяв) від ОСОБА_2 кошти в сумі 45800 доларів США.

Оригінал цієї розписки на час подання позову знаходився у ОСОБА_2 та долучений ним до матеріалів справи.

Стаття 545 ЦК України містить положення про підтвердження виконання зобов`язання, яке має бути здійснене шляхом видачі кредитором боржникові на вимогу останнього розписки про одержання виконання повністю або частково.

Так, згідно із статтею 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Оскільки оригінал написаної та підписаної ОСОБА_1 розписки про отримання грошових коштів від ОСОБА_2 із зобов`язанням їх повернути знаходився у ОСОБА_2 , це свідчить про невиконання ОСОБА_1 обов`язку повернути позичені кошти.

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено факт отримання коштів ОСОБА_1 від ОСОБА_2 , адже наявність боргової розписки підтверджує факт передачі коштів від позикодавця до позичальника.

Доводи апеляційної скарги відповідача, що розписку він не підписував, а отже правочин не укладав, колегія суддів до уваги не бере з огляду на наступне.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В межах розгляду справи судом першої інстанції, за клопотанням відповідача була призначена судова почеркознавча експертиза, на вирішення якої було поставлено наступні запитання:

- Чи виконано рукописний текст та підпис у долученій до матеріалів справи розписці від 15.01.2023 ОСОБА_1 ?

- Чи виконано рукописний текст у розписці від 15.01.2023 та підпис під ним ОСОБА_1 навмисно зміненим почерком ?

- Якою рукою (правою чи лівою) ОСОБА_1 виконано рукописний текст у розписці від 15.01.2023 та підпис під ним ?

Обовязок щодо оплати вартості експертизи покладено на відповідача.

Справа двічі направлялася судом для проведення експертизи, однак двічі була повернута до суду без виконання у зв`язку із несплатою вартості експертизи.

Згідно з положеннями частини третьої статті 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

На виконання вищевказаних положень частини третьої статті 102 ЦПК України ні відповідачем, ні його представниками не надано іншого висновку експерта з цього приводу, який вказував би на інші обставини чи давав би підстави сумніватися у обставинах, які просив підтвердити за допомогою судової експертизи відповідач.

Згідно ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Оскільки відповідач ухилився від оплати вартості судової почеркознавчої експертизи, про проведення якої він заявляв клопотання, тому суд першої інстанції вірно прийняв до уваги як доказ укладення між сторонами договору позики поданий позивачем оригінал розписки, який долучений до матеріалів справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2025 року.

Головуюча М.В. Хома

Судді Н.М. Храпак

О.З. Костів