ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
У Х В А Л А

23 вересня 2025 року

справа № 632/683/24

провадження № 22-ц/818/1411/25

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Тичкової О.Ю.

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

за участі секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 04 грудня 2024 року в складі судді Шахової В.В.,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом після уточнення якого просив визнати його батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виключити відомості про батька з актового запису про народження дитини, внести зміни до актового запису, зазначивши батьком дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт Кегичівка, Кегичівського району, Харківської області, громадянина України, змінити по батькові ОСОБА_5 на ОСОБА_6 .

В обґрунтування позову зазначено, що він перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_7 . Мати дитини не бажала подати з ним спільну заяву при реєстрації дитини, посилаючись на те, що незадовго до дати реєстрації дитини вони посварились і він частково пішов з дому не забираючи своїх речей. При реєстрації народження дитини запис про батька був зроблений зі слів відповідачки, тобто відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України, в якій зазначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли не має спільної заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Після народження дитини , він піклувався про дитину , займався її вихованням. В лютому 2022 року сімейні стосунки між ним та ОСОБА_2 були припинені і відповідач почала чинити йому перешкоди у спілкуванні з сином. На його прохання подати спільну заяву в органах РАЦС, щоб зареєструвати його батьківство, ОСОБА_2 відповідає відмовою. Але 18 квітня 2024 року вони офіційно одружились..

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 04 грудня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання батьківства - задоволено.

Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця смт Кегичівка, Кегичівського району, Харківської області, громадянина України, батьком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Внесено зміни до актового запису про народження №189 про народження ОСОБА_7 внесеного Первомайським відділом ДРАЦС у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, а саме зазначити батьком дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця смт Кегичівка, Кегичівського району, Харківської області, змінити дитині по батькові з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 » та видати нове свідоцтво про народження.

Рішення мотивовано тим, що судовим розглядом встановлено, що позивач є біологічним батьком дитини - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з ймовірністю 99,999%, відомості про батька дитини зазначені згідно ч. 1 ст. 135 СК України. Відповідачка не заперечувала проти задоволення позову.

В апеляційній скарзі особа, яка не є учасником справи, але вважає, що рішення порушує її права та обов`язки ОСОБА_3 просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову про визнання батьківства.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що досліджені судом першої інстанції докази, на яких ґрунтується оскаржуване рішення, не підтверджують батьківство ОСОБА_1 , оскільки покладений в основу рішення ДНК тест не відповідає вимогам закону. Вказує, що в Зміївському районному суді Харківської області розглядається справа за його позовом про визнання його батьком ОСОБА_4 , в якій призначено судову генетично-молекулярну експертизу від виконання якої, ОСОБА_2 ухиляється. На теперішній час провадження у справі за його позовом зупинено, у зв`язку із розглядом дійсної цивільної справи.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 звернулась з клопотанням про зупинення провадження у справі за вказаною апеляційною скаргою у зв`язку з перебуванням на військовій службі у складі ЗСУ.

Обговоривши доводи заявленого клопотання про зупинення провадження у справі, колегія суддів не вбачає підстав для його задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вимога щодо дотримання розумного строку розгляду справи спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту, а відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

Зупинення провадження по справі - це врегульована законом й оформлена ухвалою суду тимчасова перерва в провадженні у справі, викликана наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, до моменту, коли ці обставини перестануть існувати або будуть вчинені необхідні дії. Тобто інститут зупинення судового провадження застосовується не просто у зв`язку із виникненням підстав, передбачених процесуальним законом, а обумовлюється наявністю обставин, які створюють об`єктивні перешкоди для здійснення судового розгляду.

Обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Необґрунтоване зупинення провадження у справі може призвести до затягування строків її розгляду й перебування учасників справи в стані невизначеності, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку.

У постанові Верховного Суду України від 01 лютого 2017 року в справі № 6-1957цс16 зазначено, що «межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України від 24.02.2022 N 64/202 постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

За приписами пункту другого вищевказаного Указу військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування наказано запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Надалі неодноразово строк дії воєнного часу продовжувався.

Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб, визначені нормами Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 N 389-VIII (далі - Закон N 389-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону N 389-VIII воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Статтею 16 Закону №389-VIII визначено, що за рішенням Ради національної безпеки і оборони України, введеним у дію в установленому порядку Указом Президента України, утворені відповідно до законів України військові формування залучаються разом із правоохоронними органами до вирішення завдань, пов`язаних із запровадженням і здійсненням заходів правового режиму воєнного стану, згідно з їх призначенням та специфікою діяльності.

За приписами статей 1 та 3 Закону України "Про Збройні Сили України" від 06.12.91 №1934-XII (далі - Закон N 1934-XII) Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Структура Збройних Сил України визначається статтею 3 Закону N 1934-XII, відповідно до частини третьої якої Збройні Сили України організаційно складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.

Комплектування ж Збройних Сил України визначається статтею 5 Закону N 1934-XII, відповідно до частини першої якої особовий склад Збройних Сил України складається з військовослужбовців і працівників Збройних Сил України.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.92 N 2232-XII (далі - Закон N 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Статтею 3 цього Закону визначено, що громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Початок, призупинення і закінчення проходження військової служби визначено статтею 24 Закону № 2232-XII.

Конструкція пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України дає підстави для висновку, що визначена ним підстава зупинення провадження пов`язана не із самою обставиною введення воєнного стану, а із фактом перебування сторони у справі у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції ї викладеній в ухвалі Верховного Суду від 29 серпня 2022 року в справі № 461/5209/19 (провадження № 61-5782св22) за змістом якої перебування сторони у справі складі Збройних Сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан та виконує бойові завдання у зоні бойових дій є підставою для зупинення провадження у справі до припинення перебування позивача у складі Збройних Сил України у військовій частині, яка переведена на воєнний стан».

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та вирішення питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, врегульовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (у редакції, чинній на час винесення оскаржуваної ухвали) (далі Положення).

Відповідно до пункту 12 Положення встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Результат аналізу пункту 12 Положення дає підстави зробити висновок про те, що встановлення відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом оформлюється письмовими наказами по особовому складу.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 02 вересня 2025 року № 5385, ОСОБА_2 , дійсно перебуває на військовій службі на посаді штаб-сержанта 3 категорії групи цивільно-військового співробітництва з 08.05.2025. Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 99 від 08.05.2025 солдата запасу ОСОБА_10 , яка перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_6 , призвано на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №65/2022, призначено на посаду солдата резерву НОМЕР_2 резервної роти військової частини НОМЕР_1 за штатом воєнного часу, БОС - 712.

Оскільки відповідачкою не надано належних та допустимих доказів, що вона перебуває у складі Збройних сил України у військовій частині, яка виконує бойові завдання у зоні бойових дій та бере безпосередню участь у бойових діях або у здійсненні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ, перебуваючи безпосередньо на лінії бойового зіткнення з противником, підстави для зупинення провадження у справі відповідно до п. 2 ч.1 ст. 251 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст. ст. 222, 251, 253 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

В задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення апеляційного провадження у справі відмовити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено 30 вересня 2025

Головуючий: О.Ю. Тичкова

Судді: О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук