Справа №488/2007/23
Провадження № 22-ц/812/1328/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 вересня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Шурмою Є.М.,

за участі представника відповідача - Коваля О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , подану адвокатом Ковалем Олегом Володимировичем

на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2025 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Микульшиною Г.А., повний текст рішення складено 21 травня 2025 року, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на спадкове майно, що було предметом іпотеки

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року Акціонерне товариство «Укрсиббанк» (далі АТ «Укрсиббанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на спадкове майно, що є предметом іпотеки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що 04 червня 2008 року між АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого останній отримав грошові кошти в сумі 23 000 доларів США за сплатою відсотків за його використання в розмірі 15 % річних, строком до 03 червня 2015року.

Того ж дня між АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в забезпечення виконання договору про надання споживчого кредиту № 0 остання передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

Також 04 червня 2008 року між АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 були укладені договори поруки в забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором.

Через невиконання ОСОБА_2 умов кредитного договору, виникла прострочена заборгованість та банк звернувся із відповідним позовом до суду.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27листопада 2014 року по справі № 490/3668/14 стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість за договором в розмірі 24 748,07 доларів США, що еквівалентно 247 292,62 грн, з якої: кредитна заборгованість - 19533, 68 доларів США, заборгованість по процентам - 5135,04 доларів США, пеня - 79,35 доларів США.

З ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 07 квітня 2014 року по справі № 490/3668/14-ц, позивачу стало відомо, що ОСОБА_3 померла.

Не маючи інформації про спадкоємців померлої, АТ «Укрсиббанк» направило до Першої та Другої миколаївських нотаріальних контор вимоги до спадкоємців ОСОБА_3 .

Не отримавши інформації про спадкоємців, АТ «Укрсиббанк» у 2021 році звернулось до суду із заявою про визнання спадщини після смерті ОСОБА_3 відумерлою.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2023 року по справі № 489/8047/21 заяву АТ «Укрсиббанк» залишено без розгляду в зв`язку із встановленням спадкоємця померлої.

Під час розгляду зазначеної справи, судом було витребувано та досліджено спадкову справу №262/2010 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . З матеріалів спадкової справи вбачається, що ОСОБА_4 (після укладення шлюбу - ОСОБА_5 ) 09 квітня 2010 року звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 і отримала свідоцтва про право на спадщину після смерті останньої.

АТ «Укрсиббанк» стало відомо про прийняття спадщини відповідачем ОСОБА_1 лише у квітні 2023 році, під час розгляду справи №489/8047/21 з ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2023 року.

Посилаючись на те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, до складу спадщини входять всі права та обов`язки фізичної особи, яка померла до інших осіб - спадкоємців, а також те, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, в тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, остаточно уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд з метою погашення на користь АТ «Укрсиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 04 червня 2008 року у розмірі 24 748,07 доларів США з яких: кредитна заборгованість 19 533,68 доларів США, заборгованість по процентам 5135,04 доларів США, пеня - 79,35 доларів США, звернути стягнення на майно - квартиру, що є предметом іпотеки та знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 44,1 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., яка прийнята у спадщину ОСОБА_1 , згідно свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом проведення електронного аукціону; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 13 571,84 грн та фактично понесені судові витрати.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2024 року постановлено передати вказану справу за підсудністю до Інгульського (Ленінського) районного суду м. Миколаєва.

Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2025 року позов задоволено.

В рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 04 червня 2008 року, укладеного між АТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 , у загальному розмірі 24 748,07 доларів США, з яких: кредитна заборгованість - 19 533,68 доларів США, заборгованість за процентами - 5 135,04 доларів США, пеня - 79,35 доларів США, звернути стягнення на предмет іпотеки -квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 44,1 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., яка прийнята у спадщину ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом продажу на електронному аукціоні.

Рішення суду в частині звернення стягнення не підлягає виконанню у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсиббанк» судовий збір в розмірі 13 571,84 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 передала в іпотеку в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_2 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 . Факт неналежного виконання боржником ОСОБА_2 кредитних зобов`язань перед АТ «Укрсиббанк» та наявність заборгованості в розмірі 24 748,07 доларів США підтверджується рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва по справі № 490/3668/14-ц, яке набрало законної сили, що є підставою для задоволення позовних вимог АТ «Укрсиббанк» про стягнення заборгованості та звернення стягнення на майно, передане в іпотеку, в межах заборгованості за кредитним договором.

Відповідач ОСОБА_1 є спадкоємцем іпотекодавця ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У встановленому законом порядку звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на інше (не іпотечне) майно. При цьому позивачем, як іпотекодержателем та кредитором, було належним чином та своєчасно виконано вимоги діючого законодавства щодо доведення до відома спадкоємців померлої ОСОБА_3 відомостей про наявність вимог кредитора, що підтверджується матеріалами спадкової справи. За таких обставин відповідач ОСОБА_1 набула статус іпотекодавця.

При цьому зазначив, що рішення суду в частині звернення стягнення на іпотечне майно не підлягає виконанню у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_6 з рішенням суду першої інстанції не погодилась, та посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, неправильне застосуванням норм процесуального та матеріального права, просила його скасувати, та ухвалити нове рішення, про відмову у задоволенні позову.

Так, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №570/3891/14 від 04 липня 2023 року вказувала, що у разі, якщо кредитор не отримав згоди поручителя та/або іпотекодавця забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником (спадкоємцем), то порука та/або іпотека визнаються припиненими.

Зазначала, що кредитор у матеріальних відносинах може пред`явити вимогу до спадкоємців боржника відповідно до вимог статті 1281 ЦК України в один із таких способів: безпосередньо спадкоємцю (спадкоємцям); опосередковано через нотаріуса за місцем відкриття спадщини (за межами України - через консульські установи).

Вибір конкретного способу пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника є правом кредитора і здійснюється ним на власний розсуд.

Водночас кредитор, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною другою і третьою статті 1281 ЦК України, позбавляється права вимоги (частина четверта цієї статті).

Зі спливом строків, визначених статтею 1281 ЦК України, і непред`явленням кредитором вимог до спадкоємців боржника, такий кредитор позбавляється права вимоги, тобто відповідне цивільне право припиняється, а кредитор втрачає можливість вимагати в суді захисту відповідного права.

Звертала увагу, що суд встановивши, що позивач довідався про смерть ОСОБА_3 у квітні 2014 року, проте вимог до спадкоємців майнового поручителя у визначеному законом порядку не пред`явив, отже позовні вимоги не підлягали задоволенню з підстав пропуску строку, передбаченого статтею 1281 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу, АТ «Укрсиббанк», посилаючись на ті ж обставини, які були зазначені у позовній заяві, просили апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення без змін.

Про дату, час та місце розгляду справи позивач та відповідач повідомлені належним чином, проте у судове засідання не з`явились. Але їх неявка в силу приписів частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Представник відповіадча ОСОБА_1 адвокат Коваль О.В. апеляційну скаргу підтримав, просив про її задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 04 червня 2008 року між АК ІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 23 000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 111 596,00 грн., а позичальник зобов`язується належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит у порядку, строку та на умовах, зазначених у даному договорі (а.с. 17-23).

Згідно положень 1.2.2, 1.3.1 договору позичальник зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі не пізніше 03 червня 2015року; за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється в розмірі 15 % річних, після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов договору.

04.06.2008 між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївськогь міського округу Горбуровим К.Є., відповідно до умов якого іпотекодавець передає іпотекодержателю в іпотеку наступне нерухоме майно: двокімнатну квартиру загальною площею 44.1 кв.м., житловою площею 27.5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 30-31).

Згідно умов договору іпотеки шляхом передачі в іпотеку банку вказаної квартири забезпечується виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 04.06.2008, укладений з ОСОБА_2 ; сума кредиту 23 000 доларів США, термін повернення кредиту - 03.06.2015, проценти за користування кредитом 15 % річних.

Згідно п. 4.1 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки:

У разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечується за цим Договором( п.4.1.1.):

У разі виникнення загрози знищення, пошкодження чи втрати предмету іпотеки ( п.4.1.2 Договору );

В інших випадках, відповідно до діючого законодавства ( п.4.1.3 Договору).

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27.11.2014 по справі № 490/3668/14-ц стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість за договором № 0 в сумі 24 748,07 доларів США, що складає еквівалент за курсом НБУ - 247 292,62 грн., з якої: кредитна заборгованість - 19 533,68 доларів США, що складає еквівалент за курсом НБУ - 195 188,34 грн., заборгованість по процентам 5 135,04 доларів США, що складає еквівалент за курсом НБУ - 51 311,37 грн., пеня - 79,35 доларів США, що складає еквівалент за курсом НБУ - 792,0 грн. ( т.1 а.с. 32-33).

Зі змісту вказаного рішення суду вбачається, що ухвалою суду від 07 квітня 2014 року відмовлено у відкритті провадження за позовом ПАТ «Укрсиббанк» до відповідача ОСОБА_3 на підставі п. 5 ч. 2 ст. 122 ЦПК України, у зв`язку з її смертю (суддя відмовляє у відкритті провадження після смерті фізичної особи, а також у зв`язку з припиненням юридичної особи, які є однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва - в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин)( т.1 а.с.123 зворот).

02 травня 2018 ПАТ «Укрсиббанк» звернулось до Першої та Другої миколаївської державної нотаріальної контори із вимогою до спадкоємців боржника ОСОБА_3 , яка померла, та знята з реєстрації 18.01.2010 (а.с. 34, 35).

Згідно повідомлення Першої миколаївської державної нотаріальної контори від 18 травня 2018 року за вих. № 1066/01-16 нотаріальна контора претензію ПАТ «Укрсиббанк» стосовно боржника ОСОБА_3 отримала та зареєструвала у книзі вхідної кореспонденції (т.1 а.с. 36).

Не отримавши інформації про спадкоємців, АТ «Укрсиббанк» у 2021 році звернулось до суду із заявою про визнання спадщини після смерті ОСОБА_3 відумерлою.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2023року по справі № 489/8047/21 заяву АТ «Укрсиббанк» про визнання спадщини відумерлою залишено без розгляду, оскільки судом встановлено наявність спадкоємців після смерті ОСОБА_3 її донька ОСОБА_7 прийняла спадщину у встановленому законом порядку, звернувшись до нотаріальної контори із відповідною заявою (т. 1 а.с. 41-42).

Із матеріалів спадкової справи №262/2010, початої Другою миколаївською державною нотаріальною конторою вбачається, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Із заявою про прийняття спадщини після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 звернулася донька ОСОБА_4 , яка змінила прізвище на ОСОБА_5 після укладання шлюбу.

До складу спадкового майна, окрім іншого нерухомого майна, увійшла і квартира АДРЕСА_1 . Проте свідоцтво про право на спадщину відповіадчем отримано не було.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 жовтня 2021року, виданого державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , спадщина складається з 1/3 частини кв. АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 58).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 листопада 2023року, виданого державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори, ОСОБА_1 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 , спадщина складається з житлового будинку садибного типу з прилеглими до нього господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 181).

Також судом встановлено, що в матеріалах справи міститься вимога АТ «Укрсиббанк» до спадкоємців померлої ОСОБА_3 , а також заява від імені ОСОБА_1 від 02.11.2023, згідно якої вона підтверджує, що нотаріусом їй було роз`яснено її обов`язок повідомити кредитора про відкриття спадщини ( т.1 а.с. 163-164).

За інформаціє з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої 21 травня 2025 року, право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 ( т.1 а.с.241-242).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону).

Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У статті 33 Закону передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Отже, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права та обов`язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону України «Про іпотеку») є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41, 42, 47 Закону України «Про іпотеку»); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19).

Відповідно до частин першої та другої статті 23 Закону в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Установивши неналежне виконання позичальником ОСОБА_8 умов кредитного договору №0 від 04 червня 2008 року, укладеним із АТ АКІБ «Укрсиббанк», унаслідок чого утворилась заборгованість за тілом кредиту та процентами, та яка стягнута за судовим рішенням, яке не виконано, суд першої інстанції дійшли правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За статтею 1 Закону України «Про іпотеку» у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання свого зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель;

боржник - іпотекодавець або інша особа, відповідальна перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання;

майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника;

основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, що виникає з інших підстав, виконання якого забезпечено іпотекою.

Отже, законодавець розрізняє статус іпотекодавця залежно від його зв`язку з основним зобов`язанням: якщо іпотекодавець є зобов`язаною особою за основним правовідношенням, то він є боржником, у разі якщо ж іпотекодавець передав нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем, то він є майновим поручителем.

У рішенні від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_6 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» Конституційний Суд України роз`яснив, що іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, обов`язки іпотекодавця, коли він є третьою особою в основному правовідношенні, мають виключно майновий характер, а не особистий. З цього вбачається, що спадкоємці такого іпотекодавця успадковують не борг, а лише обтяження, яке слідує за цим майном.

У цьому й проявляється особливий статус майнового поручителя, який особисто не вступає у боргові зобов`язання, а гарантує належне виконання іншою особою - боржником цих зобов`язань своїм майном, яке він чітко визначає в іпотечному договорі, а звернення стягнення на це майно припиняє його подальшу участь у зазначених зобов`язаннях.

Наведене вище співвідноситься з нормами частини третьої статті 23 Закону України «Про іпотеку», за якими якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, то такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Надаючи оцінку обставинам правонаступництва у спірних правовідносинах, суд першої обґрунтовано вказав, що після смерті іпотекодавця до спадкоємця в разі порушення боржником своїх зобов`язань переходять обов`язки іпотекодавця у межах вартості предмета іпотеки, що узгоджується із положеннями ст. 23 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Суд першої інстанції враховуючи, що ОСОБА_1 в установленому законом порядку прийняла спадщину після смерті своєї матері, яка була майновим поручителем за зобов`язаннями боржника ОСОБА_9 , а отже є власником спірного нерухомо майна, хоча і не отримало свідоцтво про право на спадщину за законом до цього часу, та зважаючи на те, що чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, встановивши дійсний розмір кредитної заборгованості, невиконання рішення суду про його стягнення, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову банку про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Щодо доводів апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строків, визначених статтею 1281 ЦК України.

Стаття 1281 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачає, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

За статтею 1282 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Зі змісту наведених вище статей можна зробити висновок, що вони стосуються правовідносин, за яких сторона основного зобов`язання помирає, а її майно переходить до інших осіб - спадкоємців, які разом з цим майном набувають невиконане особисте боргове (грошове) зобов`язання спадкодавця, яке обмежується вартістю успадкованого майна.

На відміну від правовідносин майнового поручительства, на цьому етапі таке майно не розглядається основним засобом погашення зобов`язання. На противагу іпотечному майну, зазначене спадкове майно може не містити обтяжень кредитора, а самі спадкоємці, набуваючи таке вільне від обтяжень майно та мирно володіючи ним, можуть не знати про боргові зобов`язання спадкодавця (спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги).

Своєю чергою кредитор теж має проявити обачність і заявити про свої вимоги до спадкоємців протягом розумного строку, який визначає стаття 1281 ЦК України.

З цього логічно випливають норми статті 1282 ЦК України, які, враховуючи характер виниклих правовідносин (розріз спадкових та боргових зобов`язань), гарантують спадкоємцеві право залишити собі спадкове майно (яке іноді має значну нематеріальну цінність для особи), виплативши його грошовий еквівалент. І лише в разі незадоволення своїх грошових вимог кредитор вправі розпочати процес звернення стягнення на це майно.

Натомість спадкування майна майнового поручителя має інший характер та інше правове врегулювання.

За обставинами цієї справи ОСОБА_3 є саме майновим поручителем - іпотекодателем за зобов`язаннями боржника ОСОБА_2 .

Насамперед, іпотекодержатель не є кредитором іпотекодавця, який не є стороною основного зобов`язання, позаяк, останній не є боржником.

Слід звернути увагу, що в ситуації іпотечного поручительства зобов`язаним є майно, а не певна особа.

Отже, саме це майно, а не іпотекодавець (який цілеспрямовано визначив таку форму зобов`язання та конкретне майно) є гарантом виконання основного зобов`язання.

Відповідно до частин першої - третьої статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, зокрема в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

З огляду на викладене норми статей 1281, 1282 ЦК України (як щодо необхідності пред`явлення кредитором вимоги у визначений строк, так і щодо порядку виконання спадкоємцями зобов`язання ) не поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з переходом у порядку спадкування майна, яке майновий поручитель передав в іпотеку задля забезпечення виконання зобов`язань третьою особою (відмінною від особи іпотекодавця).

У цій ситуації іпотека є дійсною для набувача відповідного майна, який набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором. Описані обставини регулюються нормами Закону України «Про іпотеку», які є спеціальними та підлягають застосуванню у цих правовідносинах.

Вказані правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2025 року у справі № 761/382/21.

З огляду на висновки цієї постанови Велико Палати Верховного Суду колегія суддів відхиляє аргументи представника відповідача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин (переходу права власності на предмет іпотеки після смерті іпотекодавця, який не є боржником за основним зобов`язанням) норм статті 1281 ЦК України та зазначає про помилковість доводів апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строків, визначених статтею 1281 ЦК України. А відтак є безпідставними твердження представника відповідача про припинення іпотеки через пропуск визначеного статтею 1281 ЦК України шестимісячного строку.

Вимог щодо застосування позовної давності до спірних правовідносин у суді першої інстанції ні відповідач, ні її представник не заявляли.

Посилання в апеляційній скарзі на застосування до вказаних правовідносин висновків, що містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 904/1163/15, постанові Касаційного господарського суду від 20 листопада 2019 року у справі № 902/1340/18-а, Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі 524/3203/16, від 17 червня 2010 року у справі 629/4063/15, від 17 липня 2021 року у справі 585/2836/16, від 15 серпня 2023 року у справі 210/3330/20 є безпідставними, оскільки в справах, на які посилається апелянт, як на приклад неоднакового застосування норм права у справі, яка переглядається, є різними підстави позову, встановлені фактичні обставини.

Відповідно до частини статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що розглядаючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині підлягає залишенню без змін.

Згідно статті 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судовогорішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Ковалем Олегом Володимировичем, залишити без задоволення, рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 24 вересня 2025 року.