Провадження № 22-ц/4808/605/25
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Василишин Л. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої (суддя-доповідач) Василишин Л. В.,

суддів: Бойчука І. В., Максюти І. О.,

секретаря Петріва Д.Б.

за участю

представника позивача адвоката Левчука І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скарг у ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2025 року, ухвалене у складі судді Домбровської Г. В. в місті Івано-Франківську, повний текст якого складено 26 лютого 2025 року, у справіза позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів.

В обґрунтування позову зазначала, що 15 травня 2007 року вона уклала шлюб із відповідачем, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 652.

У шлюбі у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спільне життя із відповідачем у них не склалося і фактично протягом останніх двох років вони не проживають разом та не ведуть спільного господарства. Шлюб між ними існує формально. Подальше сумісне життя і збереження сім`ї, на думку позивачки, неможливе.

Спір щодо виховання дітей між ними відсутній.

Крім того, позивачка вказувала на те, що відповідач уже тривалий час матеріально не забезпечує дітей, хоча має таку можливість, оскільки є особою працездатного віку та здійснює підприємницьку діяльність.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просила суд розірвати шлюб між нею та ОСОБА_1 , зареєстрований 15 травня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 652; неповнолітніх дітей залишити на проживанні із нею; стягувати з ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходів), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ними повноліття.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 15 травня 2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 652.

Неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено на проживанні з матір`ю, ОСОБА_2 .

Ухвалено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, починаючи стягнення з моменту звернення до суду, тобто з 22 листопада 2024 року до досягнення дітьми повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду в межах сплати аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

В обґрунтування рішення суд зазначив, що в судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім`ї є неможливим, примиритися сторони не бажають, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам, а тому наявні підстави для розірвання шлюбу.

Встановивши, що неповнолітні діти на час пред`явлення позову проживають із матір`ю, що не оспорювалося сторонами, суд уважав за необхідне залишити їх на проживанні із нею.

В частині стягнення аліментів, суд врахувавши матеріальне становище сторін та те, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, інтереси та потреби дітей, виходячи з принципу розумності та справедливості, дійшов висновку про стягнення із відповідача аліментів на корсить позивачки на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу).

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

ОСОБА_1 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що шлюб між ним та позивачкою носить формальний характер, збереження сім`ї є неможливим, примиритися вони не бажають, не відповідає обставинам справи. Так, позивачка на початку повномасштабного вторгнення росії в Україну виїхала з дітьми в Польщу. Він не заперечував щодо цього, оскільки переживав за безпеку дітей, хоча і розумів, що відстань може вплинути на їх відносини. Протягом двох років вони спілкувалися, підтримували стосунки як подружжя. Однак, в подальшому, без жодних попереджень та розмов, дружина подала позов про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, не надав їм час на примирення. Зазначає, що розуміє, що це є правом суду, а не його обов`язком, однак такі дії суду є необґрунтованими та порушують його права, так як він жодного разу не вчиняв до дружини насильства, не зраджував її, а найголовніше у них двоє дітей, заради яких він прагне зберегти сім`ю.

Крім того, апелянт зазначає про те, що не мав можливості надати суду першої інстанції будь-які пояснення щодо заявлених ОСОБА_2 позовних вимог, оскільки 12 жовтня 2024 року, коли він йшов на перше судове засідання його зупинили працівники ІНФОРМАЦІЯ_3 та цього ж дня направили до навчального центру, тобто мобілізували. У зв`язку з цим він подав заяву до суду про зупинення провадження у справі, однак суд відмовив у задоволенні такої заяви та в цей же день ухвалив оскаржуване рішення за його відсутності, знаючи про поважність причини його неявки, що свідчить про порушення судом норм процесуального права.

Апелянт також не погоджується із зазначенням ОСОБА_2 у позові про те, що між ними відсутній спір щодо виховання та утримання дітей, оскільки він прагне проживати разом зі своїми дітьми, виховувати їх, дбати про їх матеріальне благополуччя, та, як наслідок, категорично проти, щоб діти проживали з позивачкою, яка не має належних умов для їх проживання. З огляду на викладене, вважає рішення суду щодо визначення місця проживання дітей із ОСОБА_2 передчасним.

В частині вирішення судом вимоги про стягнення із нього аліментів на неповнолітніх дітей зазначає, що він ніколи не відмовлявся надавати кошти на утримання дітей, однак враховуючи, що він постійно давав позивачці такі кошти, а та в свою чергу розповідала дітям, що він цього не робить, бажає сплачувати аліменти на сина на його особистий рахунок, щоб він самостійно розпоряджався ними та був впевнений, що батько не усувається від обов`язку утримувати його.

Враховуючи викладене, апелянт просить рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позовної вимоги про розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_2 , надати їм термін для примирення, зупинивши провадження у справі; відмовити у задоволенні позовної вимоги про залишення неповлітніх дітей із матір`ю; відмовити у задоволенні вимоги щодо стягнення аліментів із нього на користь дружини на утримання неповнолітніх дітей, надавши можливість йому та ОСОБА_2 укласти договір про сплату аліментів на дитину, в якому визначити розмір та строки виплати; у випадку прийняття рішення про стягнення із нього аліментів присудити йому сплачувати аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на його особистий рахунок; судові витрати покласти на обидві сторони.

Позиція інших учасників справи

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про те, що шлюб між нею та відповідачем існує лише формально. Подання нею позову було виваженим та обдуманим рішенням, а тому відсутні підстави для надання їм терміну для примирення. Уважає, що відповідач мав достатньо часу та можливість подати суду пояснення щодо обставин справи, а тому відмова суду у задоволенні його заяви про зупинення провадження та розгляд справи за його відсутності жодним чином не призвели до порушення його прав.

Задоволення судом вимоги про визначення місця проживання дітей із нею відповідає фактичним обставинам справи, оскільки діти справді більше двох років проживають лише із нею. Вона не заперечує, що відповідач періодично надавав кошти на утримання дітей, однак, враховуючи, що такі дії відповідача не мали постійного характеру, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення із ОСОБА_1 на її користь аліментів на утримання дітей. Всі кошти, які вона отримує як аліменти, будуть використані виключно в інтересах дітей.

Заяви (клопотання) учасників справи

У судовому засіданні представник позивачки - адвокат Левчук І. М. заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Апелянт у судове засідання не з`явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи. В обґрунтування клопотання зазначив, проходить лікування після отримання поранення, внаслідок бойових дій на війні.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Верховний Суд у постановах від 25 листопада 2024 року у справі № 138/1593/18, від 02 жовтня 2024 року у справі № 757/61314/18-ц, від 17 липня 2024 року у справі № 182/3021/21, від 25 червня 2024 року у справі № 496/5051/19 вказав, що якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Враховуючи, що ОСОБА_1 реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, справа тривалий час перебуває на розгляді у суді, оскільки розгляд справи неодноразово було відкладено за клопотанням апелянта, а наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів уважає за можливе розглянути справу за відсутності апелянта.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Фактичні обставини справи

Згідно із свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції 15 травня 2007 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 (після реєстрації шлюбу ОСОБА_8 ) 15 травня 2007 року зареєстрували шлюб, про що зроблено актовий запис № 652 (а.с. 5).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6-7).

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Щодо розірвання шлюбу

Згідно з частиною першою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Статтею 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу.

Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина перша статті 110 СК України).

За змістом статей 111, 112 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. З`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами, суд першої інстанції виходив із того, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім`ї є неможливим, примиритися сторони не бажають, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме їхнім інтересам.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив його права, оскільки не вжив заходів щодо примирення сторін колегія суддів відхиляє.

Так, статтею 111 СК України передбачено, що суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц (провадження № 61-33349св18) зроблено висновок по застосуванню статті 111 СК України та вказано, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року по справі № 206/3459/16-ц (провадження № 61-21621св17).

Отже, суд першої інстанції, враховуючи диспозитивність вказаної норми, відсутність клопотань учасників справи про надання їм строку для примирення та фактичних обставин, які би свідчили про таке примирення, не вбачав підстав цього.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що з моменту ухвалення судом першої інстанції рішення про розірвання шлюбу (лютий 2025 року) до моменту перегляду такого рішення апеляційним судом (вересень 2025 року) у сторін було достатньо часу для примирення, яке так і не відбулося. Ба більше, позивачка у відзиві на апеляційну скаргу вказала на те, що шлюб із апелянтом існує лише формально, збереження сім`ї є неможливим. У судовому засіданні апеляційного суду на запитання суду представник позивача пітвердив позицію сторони щодо розірвання шлюбу та заперечив намір щодо примирення, що вкотре підтверджує правильність висновків суду першої інстанції у вказаній частині.

Щодо стягнення аліментів

Відповідно до статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 181 СК України).

Відповідно до частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (частини перша статті 183 СК України).

За змістом вказаної норми саме на суд покладено обов`язок з визначення розміру частки заробітку платника аліментів, яка буде стягуватися як аліменти на дитину.

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами в частині стягнення аліментів, суд першої інстанції, врахувавши матеріальне становище сторін та те, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, інтереси та потреби дітей, виходячи з принципу розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення із відповідача аліментів на корсить позивачки на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу).

Вказаний розмір аліментів, на думку апеляційного суду, відповідає обставинам справи, інтересам та потребам дітей і є достатнім для забезпечення належних умов їх фізичного, морального та соціального розвитку. Крім того, такий розмір є співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання. Обґрунтованих підстав щодо стягнення витрат на утримання дітей в меншому розмірі, апелянтом не наведено. Доказів щодо відсутності матеріальних можливостей сплачувати визначену частку у скарзі не наведено. Доводи апелянта про те, що він має намір укласти із ОСОБА_2 договір про сплату аліментів на дитину, в якому визначити розмір та строки виплати, не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду у зазначеній частині, оскільки такий договір на час ухвалення судом оскаржуваного рішення між сторонами не укладено, що свідчить про відсутність добровільної згоди між ними щодо порядку реалізації обов`язку батька з утримання і матеріального забезпечення дітей, а відтак правильність висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей в судовому порядку.

Крім того, колегія суддів не уважає за необхідне задоволити вимоги апеляційної скарги про сплату аліментів на користь сина на особистий рахунок останнього.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Вказає стаття передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є в будь-якому випадку власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей (постанова Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 682/690/16-ц).

Отже, аліменти, які присуджено судом з апелянта будуть власністю неповнолітнього сина, а не позивачки. При цьому, доказів щодо можливого нецільового використання останньою аліментів апелянт не надав, а тому відсутні підстави для стягнення таких коштів на особистий рахунок дитини.

Щодо залишення дітей на проживанні із матір`ю

Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У частині четвертій статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

У постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21) Верховний Суд вказав, що зазначення у резолютивній частині рішення суду про те, щоб малолітнього сина залишити на проживання з матір`ю, не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, оскільки суд лише констатував, з ким залишається проживати дитина після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому її місце проживання.

В постанові від 18 липня 2022 року у справі № 405/4659/21 (провадження № 61-5775св22) Верховний Суд зазначив, що судове рішення про залишення проживання дитини разом із матір`ю не перешкоджає розгляду спору про визначення місця проживання дитини та не носить преюдиційного характер.

Звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_2 в прохальній частині позову просила також після розірвання шлюбу неповнолітніх дітей залишити на проживанні із нею.

Враховуючи, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дітей з одним із батьків, суд в межах вимог позову про розірвання шлюбу вирішив залишив проживати дітей з матір`ю, чим констатував місце проживання дітей, не визначаючи його.

Такий висновок суду не свідчить, що суд вирішив позов про визначення місця проживання дітей, оскільки суд лише констатував, з ким залишаються проживати діти після розірвання шлюбу, не змінюючи при цьому їх місце проживання, оскільки, як встановлено, після припинення фактичних шлюбних відносин діти проживають разом з матір`ю.

Вказані обставини апелянт не заперечував та не спростував належними та допустими доказами, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими. Вирішення питання залишення на проживанні стосовно дитини, яка досягла 14 років на час ухвалення рішення, не має юридичного значення, тому підстав для зміни рішення в цій частині суд не вбачає.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд уважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, їм надано правильну правову оцінку, рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2025 року.

Суддя-доповідач: Л. В. Василишин

Судді: І. В. Бойчук

І. О. Максюта