Провадження №: 6/336/387/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Звєздової Н.С., за участю секретаря судового засідання Іванченко О.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні подання головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) І.В. Тішиної про встановлення тимчасового обмеження боржнику ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України,

в с т а н о в и в :

Головний державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) звернулася до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження боржнику ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання своїх зобов`язань.

В обґрунтування подання зазначила, що на виконанні у Центральному відділі державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа № 322/618/21 виданого 31.08.2022 Новомиколаївським районним судом Запорізької області про: «визначити ОСОБА_2 спосіб участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та спілкуванні з ним наступним чином: - перший та третій тиждень місяця з 10:00 суботи без присутності матері, ОСОБА_1 , з правом відвідування місця проживання батька, ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , з обов`язковим поверненням дитини до 15:00 неділі матері, ОСОБА_1 ; - другий та четвертий тиждень місяця у неділю з 12:00 до 17:00 у присутності матері, ОСОБА_1 на території м. Запоріжжя з правом відвідування дитячих розважальних закладів; - десять днів під час літніх канікул для здійснення відпочинку з дитиною, без присутності матері, з погодженням дати і місця відпочинку матір`ю ОСОБА_1 ; - день народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_2 з 08:00 до 20:00, Новий рік з 31 грудня з 10:00 до 1 січня 20:00 через рік: рік з батьком без присутності матері, за адресою: АДРЕСА_1 , з обов`язковим поверненням дитини матері, ОСОБА_1 , наступний рік з матір`ю, починаючи з 2023 року з батьком; - святкові дні: 1 травня, 28 червня, 24 серпня, 25 грудня щорічно з 10:00 до 20:00, без присутності матері, ОСОБА_1 , з правом відвідування місця проживання батька, ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , з обов`язковим поверненням дитини матері, ОСОБА_1 ; за виключенням днів, коли дитина хворіє (що мас бути підтверджено відповідними медичними довідками). У разі настання змін в днях/або годинах зустрічей з дитиною, зміни місця проживання чи перебування дитини батьки зобов`язані повідомляти особисто (засобами телефонного, відеозв`язку) один одного про настання таких змій па наступний день з дня їх настання.

30.11.2023 державним виконавцем прийнято рішення про відкриття виконавчого провадження та винесено відповідну постанову. Копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження рекомендованим відправленням за адресами, зазначеними у виконавчому документі (боржнику па адресу: АДРЕСА_2 , стягувану - АДРЕСА_1 ).

Одночасно з постановами про відкриття виконавчого провадження винесені постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та постанови про стягнення виконавчого збору.

Конверт, яким боржнику була направлена постанова про відкриття виконавчого провадження, повернувся на адресу Відділу з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

24.01.2024 за адресою проживання боржника, зазначеною у виконавчому документі: АДРЕСА_2 здійснено виїзд, за результатами якого не надалось можливими перевірити факт виконання/невиконання рішення суду через відсутність мешканців будинку.

Згідно телефонної розмови з боржником за номером телефону НОМЕР_1 , в цілях безпеки свого життя та життя дитини, вона виїхала з дитиною за кордон на період дії військового стану в Україні.

Згідно численних відповідей на запити до Державної прикордонної служби України, боржник перетнув кордон та виїхав за межі України 26.03.2024 по закордонному паспорту серії НОМЕР_2 . Відомості про в`їзд на територію України відсутні.

Сторони виконавчого провадження не викликалися відповідно до вимог статті 441 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

На виконанні у Центральному відділі державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа № 322/618/21 виданого 31.08.2022 Новомиколаївським районним судом Запорізької області про «визначення ОСОБА_2 способу участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та спілкування останнім».

30.11.2023 державним виконавцем прийнято рішення про відкриття виконавчого провадження та винесено відповідну постанову. Копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження рекомендованим відправленням за адресами, зазначеними у виконавчому документі (боржнику па адресу: АДРЕСА_2 , стягувану - АДРЕСА_1 ).

24.01.2024 за адресою проживання боржника АДРЕСА_2 здійснено виїзд, за результатами якого не надалось можливими перевірити факт виконання/невиконання рішення суду через відсутність мешканців будинку.

Державним виконавцемздійснено запити до Державної прикордонної служби України, згідно відповіді якого боржник перетнув кордон та виїхав за межі України 26.03.2024 по закордонному паспорту серії НОМЕР_2 . Відомості про в`їзд на територію України відсутні.

Головний державний виконавець у поданні зазначила, що нею здійснювалися всі необхідні дії з метою виконання рішення суду, боржнику направлялися вимоги про явку до державного виконавця на адресу, зазначену у виконавчому листі, проте боржник дані вимоги не виконує, будь-яких дій, спрямованих на їх виконання не здійснює, на виклики не з`являється, декларацію не надає, не повідомляє про наявність майна, рахунків, доходів, має закордонний паспорт, тобто ухиляється від виконання рішення суду, що суперечить вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження.

Згідно ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом. Заборона виїзду за кордон є одним з найсуворіших заходів, що сприяє примусовому виконанню судових рішень, так як пов`язаний з обмеженням конституційного права людини на вільне пересування та вибір місця проживання.

Відповідно до статті 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

За змістом пункту 19 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, виконавець зобов`язаний звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Із змісту цього пункту вбачається, що ухилення боржника від виконання зобов`язань означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Проте особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв`язання спорів у цій сфері визначаються Законом України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Даним Законом встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасового обмеження громадян України у праві виїзду за кордон.

Як випливає з аналізу наведених положень закону, підставою обмеження особи у праві виїзду за межі України є не лише наявність невиконаних зобов`язань, покладених на фізичну особу судовим рішенням, а винна поведінка боржника, яка полягає в ухиленні останнього від виконання таких зобов`язань.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених статтею 19 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Аналізуючи положення статті 441 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та положеннями Закону України «Про виконавче провадження», слід дійти висновку, що підставою для встановлення особі тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є встановлення судом, який розглядає подання державного виконавця, факту умисного ухилення боржника від виконання своїх майнових зобов`язань перед стягувачем. Тобто, якщо боржник, який має можливість, свідомо ухиляється від покладеного на нього судом обов`язку.

Сам факт того, що згідно відповіді Державної прикордонної служби України від 22.05.2025 боржник за період з 30.11.2023 (з дня відкриття виконавчого провадження) до 22.05.2025 перетнув кордон України, не свідчить про ухилення боржника від виконання судового рішення.

Суд вважає, що ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. Тобто, поняття "ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Проте, як встановлено судом, обставини ухилення від виконання зобов`язання, на які посилається виконавець, об`єктивно не підтверджені наданими матеріалами виконавчого провадження і є по суті припущенням.

Враховуючи зазначене, проаналізувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що в матеріалах подання відсутні докази навмисного, свідомого ухилення боржника від виконання рішення суду, що унеможливлює задоволення подання.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини у справі «Гочев проти Болгарії» підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином, у відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, § 78-82). Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121). Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин. Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. вказане вище рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», $124 і вказане вище рішення Європейського Суду «Фельтеш и Фельдешне Хайлик против Венгрии», $35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. Рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. за справою «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70). Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven und De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить висновку про відсутність підстав для задоволення подання державного виконавця .

Керуючись ст. 441 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

В задоволенні подання головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) І.В. Тішиної про встановлення тимчасового обмеження боржнику ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя: Н.С. Звєздова