Справа № 343/924/24
Провадження № 22-ц/4808/1090/25
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І. І.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої (судді-доповідача) Пнівчук О.В.,

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

з участю секретаря Струтинської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Малетин Андрій Ярославович, на рішення Долинського районного суду від 14 травня 2025 року, у складі судді Керніцького І.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю,

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю.

В обґрунтування позову зазначила, що в період з квітня 2010 року по 29 грудня 2023 року вона разом із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживали однією сім`єю та вели сімейне життя без реєстрації шлюбу, вони мали спільний сімейний бюджет, разом працювали і їхні відносини, взаємні права та обов`язки, як чоловіка та жінки, притаманні подружжю, носили сімейний характер. У них народилася спільна дитина дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачка, ОСОБА_1 та їхня спільна дитина зареєстровані за одним місцем проживання в АДРЕСА_1 в належному її чоловіку ОСОБА_1 житловому будинку, а також проживали разом в належному її чоловікові житловому будинку по АДРЕСА_2 .

Оскільки за час їхнього спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ними придбане майно, яке є їхньою спільною сумісною власністю, відповідно вона є співвласником вказаного майна.

ІНФОРМАЦІЯ_3 її чоловік ОСОБА_1 раптово помер у віці 67 років.

Після смерті чоловіка ОСОБА_1 вона, як його дружина, має право на отримання спадщини, яка відкрилася після його смерті, яку вона прийняла особисто як дружина.

Приватним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу Ковальчук Т.П. за її заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом у своїх інтересах та в інтересах їхньої спільної малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повідомлено її про неможливість видати їй, як спадкоємцю за законом свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , тому, що не встановлено факт спільного проживання із спадкоємцем однією сім`єю не менш, як п`ять років до часу відкриття спадщини (ст.1264 ЦК України), та роз`яснено, що відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На підставі викладеного просила встановити факт її фактичного спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителем с. Раків Калуського району в період з квітня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 , а придбане в даний період часу майно визнати спільною сумісною власністю.

Рішенням Долинського районного суду від 14 травня 2025 року позов задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з квітня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 майно, набуте ними за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Малетин А.Я. подав апеляційну скаргу.

Зазначає, що під час розгляду справи позивачка відмовилася виконати обов`язкову явку до суду для дачі особистих пояснень відповідно до ухвали суду від 03.04.2025, якою явку позивача у судове засідання визнано обов`язковою.

У випадку визнання явки сторони у справі обов`язковою процесуальний закон не передбачає можливості виконання такого обов`язку представником сторони, яку суд викликав для дачі особистих пояснень, а покладає такий обов`язок безпосередньо на таку сторону.

Неявка позивача, участь якого у засіданні визнана судом обов`язковою для дачі особистих пояснень, може мати наслідком залишення позовної заяви без розгляду за правилами пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України.

Зазначає, що повторна неявка позивача в судове засідання, незалежно від поважності її причин, дає суду підстави залишити позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його неявка не перешкоджає вирішенню спору по суті.

Судом першої інстанції не враховано висновки Верховного Суду висловлені у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 201/10953/18-ц, від 06 листопада 2020 року у справі № 727/2484/17, від 05 червня 2020 року у справі № 910/16978/19, у справі № 465/6555/16-ц.

Позивачка з`явилася в судове засідання 24.04.2025, проте цього дня не з`явилися свідки позивача, проте отримати від позивачки відповідні пояснення з допитом свідків цього дня було неможливо. Вважає, що свідкам позивачки не могли бути відомі будь-які факти спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , оскільки останній тривалий час перебував за кордоном на заробітках без приїзду в Україну міг працювати від півтора року до трьох років. Під час перебування батька відповідача за кордоном позивачка за місцем проживання ОСОБА_1 та відповідачів ( АДРЕСА_3 ) не проживала та не з`являлася. У зв`язку з перебуванням ОСОБА_1 за кордоном показами свідків неможливо встановлювати факт ведення позивачкою та ОСОБА_1 спільного господарства та проживання однією сім`єю.

Зазначає, що позивачка не надала доказів яке конкретне майно нею спільно з померлим батьком відповідачів ОСОБА_1 було придбане і чим це підтверджується, а також чим підтверджується те, що з квітня 2010 вона з ОСОБА_1 вела спільне господарство за адресою АДРЕСА_3 .

13 травня 2025 року ОСОБА_2 подала суду заяву, в якій позовну вимогу про визнання спільною сумісною власністю майна, придбаного в період фактичного спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_1 , залишити без розгляду.

Вважає, що прохання позивачки про залишення без розгляду її позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю придбаного в період з квітня 2010 року по 29 грудня 2023 року майна, для суду було обов`язковим і безумовним, якщо залишення без розгляду вимоги позивача не погіршує становища інших осіб, що в т.ч. документується судовою ухвалою. Проте судова ухвала з даного питання в матеріалах справи відсутня.

Згідно позову справа підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, бо містила вимогу, що містить спір про право, а оскільки позивачка в процесі розгляду позову від вимоги, що містить спір про право відмовилася, то заява мала розглядатись в порядку окремого провадження. У зв`язку з наведеним суд мав би залишити справу без розгляду.

Відповідачі по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо спадкового майна ОСОБА_1 є спадкоємцями першої черги за законом, вони спадщину прийняли, бо на день смерті спадкодавця проживали з ним за однією адресою. Позивачка, у випадку доведення нею, що з ОСОБА_1 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу понад 5 років, від спадкування його майна усунута законом, оскільки - особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, мають право на спадкування за законом у четверту чергу.

Вважає, що лист приватного нотаріуса від 22 квітня 2024 року про відмову позивачці видати як спадкоємцю за законом свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , юридичного значення для справи не немає, бо у даній справі позивачка не зверталась до суду як спадкоємець про встановлення права власності на спадкове майно. Щодо спадщини на майно померлого зі сторони ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , дана справа обставин не містить.

Просить скасувати рішення суду, задовольнити заяву ОСОБА_2 від 13.05.2025 про залишення позову без розгляду в частині вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю в повному обсязі залишити без розгляду, вирішити питання усіх судових витрат по справі, що мають бути понесені апелянтом.

ОСОБА_2 правом на подачу відзиву не скористалась.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_7 заперечив доводи апеляційної скарги посилаючись на обґрунтованість висновків суду обставинам справи.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного удочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюванихправ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до змісту статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя, четверта статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19)).

У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21) вказано, що «для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18)».

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження№ 61-2417сво19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21) п. 8.54 зазначено, що спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог; зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.

У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи (див. пункти 41, 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. На суд покладено обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)). Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача.

Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_2 , звертаючись до суду просила встановити факт її спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителем с. Раків Калуського району в період з квітня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 , а придбане в цей період часу майно визнати спільною сумісною власністю.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивачка посилалася на те, що вона разом із ОСОБА_1 з квітня 2010 року по 29 грудня 2023 року проживали однією сім`єю, без реєстрації шлюбу.

Після смерті ОСОБА_1 , вона, як його дружина, має право на отримання спадщини, та звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом у своїх інтересах та в інтересах їхньої спільної дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Листом приватного нотаріуса їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки не встановлено факт спільного проживання із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини та роз`яснено, що відповідно до ст. 74 СК Укрраїни, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувуають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними, відтак їй рекомендовано звернутися до суду з позовом про встанволення факту проживання однією сім`єю із сападкодавцем і визнання майна як спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на зміст заявлених позовних вимог, позивачка порушує питання про встановлення факту проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з квітня 2010 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також про визнання майна, набутого у зазначений період, спільною сумісною власністю. Водночас у позовній заяві та під час розгляду справи позивачка не вказала, яке саме майно (його перелік) було набуте нею, ОСОБА_2 , у фактичних шлюбних відносинах із померлим ОСОБА_1 , та не заявила вимоги про визнання за нею права на відповідну частку у спільному майні.

Таким чином, обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права не є належним, оскільки не призведе до відновлення порушеного, на думку позивачки, права на частку в спільному майні.

Зазначеним обставинам суд першої інстанції не дав належної правової оцінки та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову про встановлення факту проживання позивачки з померлим ОСОБА_1 однією сім`єю без шлюбу в період з квітня 2010 року по 29 грудня 2023 року та визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 майна, набутого ними за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до положень ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Посилання в апеляційній скарзі на те, що 13 травня 2025 року ОСОБА_2 подала до суду першої інстанції заяву, в якій просила позовну вимогу про визнання спільною сумісною власністю майна, придбаного в період фактичного спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_1 залишити без розгляду, однак суд не зважаючи на те, що така заява є для суду обов`язковою, не постановив з цього питання ухвалу, не заслуговують на увагу.

Позовні та інші заяви, скарги та інші передбачені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, в порядку їх надходження підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в день надходження документів (ч.2 ст.14 ЦПК України).

Документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. (ч.5 ст. 43 ЦПК України).

Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч.6 ст. 43 ЦПК України).

Якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника) (ч.8 ст. 43 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справи 14 травня 2025 року судом першої інстанції отримано електронною поштою заяву ОСОБА_2 про залишення без розгляду її повної вимоги про визнання спільною сумісною власністю майна, придбаного в період фактичного спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_1 .

Однак вказана заява, не підписана електронним цифровим підписом, її копія не надіслана іншим учасникам справи, а відтак суд першої інстанції обґрунтовано не взяв її до уваги при ухваленні оскаржуваного рішення.

Крім того, ОСОБА_2 з таким рішенням суду погодилась, не оскаржувала його в апеляційному порядку.

Відтак вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 про залишення позову ОСОБА_2 як в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 так і визнання спільною сумісною власністю майна, придбаного в період фактичного спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_1 без розгляду, не підлягають до задоволення.

Відповідно до положень ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційним судом частково задоволено вимоги апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції скасовано та постановлено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , то сплачений судовий збір при подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 у розмірі 2907 грн підлягає стягненню з відповідачки на його користь.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Малетин Андрій Ярославович, задовольнити частково.

Рішення Долинського районного суду від 14 травня 2025 року скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 ) витрати по оплаті судового збору 2907 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 29 вересня 2025 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

В.А. Девляшевський