Провадження № 2-п/161/48/25
27 травня 2025 року місто Луцьк
Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:
головуючого судді Черняка В.В.,
за участю секретаря судового засідання Лук`янчук О.А.,
представника заявника ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
Заявник звернувся до суду із вказаною заявою.
В обґрунтування вимог вказує, що рішення суду у вказаній справі було ухвалено без участі сторони відповідача, причини неявки є поважними, оскільки він перебував на службі в ЗСУ. Також, посилається на те, що при винесенні рішення судом не було враховано всіх істотних обставин, які мають значення для розгляду справи.
В судовому засіданні представник заявника вимоги підтримала, просила задовольнити.
Позивач проти задоволення заяви заперечила, зазначила, що відповідачу було відомо про судовий розгляд, підстав для перегляду заочного рішення немає. Крім того, зауважила, що в період розгляду справи згідно відомостей наданих Луцьким РУП ГУНП у Волинській області від 07.08.2023 року та 17.10.2023 року ОСОБА_4 перебував у м. Луцьку, стосовно нього виносився терміновий заборонний припис (відносно потерпілої особи ОСОБА_2 ). Щодо тверджень ОСОБА_4 про проходження ним військової служби, слід зауважити на те, що згідно характеристики з ВЧ НОМЕР_1 , він «своєю поведінкою неодноразово порушує дисципліну, систематично зловживає алкогольними напоями, нехтує світлою пам`яттю загиблих».
Представник позивача адвокат Мамченко І.О. проти задоволення вимог заперечив. Вказав, що на разі право власності на квартиру зареєстровано належним чином за позивачем та її дітьми (однин з яких є особою з інвалідністю), скасування заочного рішення призведе до порушення принципу юридичної визначеності та завдасть шкоди інтересам малолітніх дітей. Крім того, зауважив, що рішення суду касаційної інстанції про вселення ОСОБА_4 від 26.05.2017 року було виконано належним чином з боку позивача, позовні вимоги стосувались періоду з травня 2019 року по дату звернення до суду (вересень 2023 року).
Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.
Використання законодавцем в конструкції ст.288 ЦПК України сполучника «і» дозволяє зробити висновок, що для скасування заочного рішення необхідно не лише встановити поважність причин неявки відповідача в судове засідання, в якому було ухвалене заочне рішення, а й те, щоб його аргументи щодо обставин справи впливали на правильне її вирішення. Лише за сукупності цих двох умов можна говорити про наявність підстав для скасування заочного рішення і призначення справи для розгляду в загальному порядку.
З матеріалів справи вбачається, що будь-яких доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість прийнятого судового рішення, до заяви не долучено.
Зі змісту заяви про перегляд заочного рішення вбачається, що доводи ОСОБА_4 у заяві про перегляд заочного рішення зводяться до незгоди з ухваленим рішенням суду.
ОСОБА_4 повідомлявся про судовий розгляд справи, шляхом направлення судової кореспонденції по місцю проживання (а.с.25), яка збігається із зазначеною ним адресою у заяві про перегляд заочного рішення.
Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду України, викладених у постанові від 25.04.2018 у справі №800/547/17 направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому, отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника.
Разом із тим, з`ясування причин неявки не може бути єдиною підставою для скасування заочного рішення. Для цього відповідач має вказати докази, які мають значення для справи, та можуть привести до ухвалення рішення, протилежного заочному повністю або частково, або до його зміни. Тобто, якщо б ці докази були відомі суду при розгляді справи, то у справі було б ухвалено інше рішення (обґрунтованих заперечень, які спростовують встановленні судом факти щодо непроживання особи у спірній квартирі в період часу з травня 2019 року по дату початку його військової служби з серпня 2022 року не надано).
У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи в розумний строк незалежним і безстороннім судом, створеним на підставі закону спору про громадянські права та обов`язки цивільного характеру.
Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України».
Зокрема, ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи та постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий, лише коли він зумовлений особливими й непереборними обставинами (пункт 46 рішення у справі «Рябих проти Росії»).
Виходячи з вищенаведеної практики ЄСПЛ, скасування рішення суду, що набрало законної сили, за відсутності факту істотності таких обставин, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та/або процесуального права буде порушенням принципу юридичної визначеності, тобто п. 1 ст. 6 Конвенції, а також ст. 1 Першого протоколу до неї, оскільки у позивача після задоволення його вимог були законні сподівання на те, що його інтереси є остаточно захищеними.
З огляду на те, що підставами скасування заочного рішення є поважність неявки в судове засідання відповідача та наявність істотних доказів у справі в обґрунтування заперечень проти вимог позивача, за відсутності зазначених обставин у сукупності, суд не має законних підстав для скасування заочного рішення, отже, у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення відповідача слід відмовити.
Керуючись ст.ст.280-289 ЦПК України, суд, -
У задоволенні заяви ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовити.
Роз`яснити сторонам, що заочне рішення ними, та/або їх представниками може бути оскаржене в загальному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції. Строк на апеляційне оскарження рішення починається відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.В. Черняк