ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 758/14624/21

провадження № 61-9496св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - недержавна некомерційна професійна організація «Національна асоціація адвокатів України» в особі Ради адвокатів України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 15 серпня 2023 року у складі судді Рибалка Ю. В. та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2024 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Поліщук Н. В., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до недержавної некомерційної професійної організації «Національна асоціація адвокатів України» в особі Ради адвокатів України (далі - НААУ, РАУ), в якому просив суд стягнути на відшкодування майнової шкоди у розмірі 127 833,28 грн, а на відшкодування моральної шкоди - 582 564,83 грн.

Позовну заяву мотивовано тим, що Радою адвокатів міста Києва прийнято рішення від 09 червня 2016 року № 50 про видачу позивачу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. 30 червня 2016 року він склав присягу адвоката України та отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 05777.

Із зазначеного часу інформація про позивача містилась на офіційному веб порталі відповідача (профайл 50932 ЄРАУ), але згодом була заблокована, а в жовтні

2017 року профайл позивача зник з реєстру.

Рішенням суду від 18 квітня 2018 року, яке набрало законної сили 27 листопада 2018 року, за його позовом дії відповідача щодо вилучення інформації про позивача як адвоката в Єдиному реєстрі адвокатів України визнані протиправними та зобов`язано відновити для публічного доступу відповідні відомості в ЄРАУ.

У подальшому рішенням РАУ від 14 грудня 2018 року № 227 скасовано рішення Ради адвокатів міста Києва від 09 червня 2016 року № 50 про видачу позивачу свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та відповідачем внесено інформацію до профайла адвоката 50932 про припинення його права на зайняття адвокатською діяльністю.

Рішенням суду від 09 жовтня 2019 року, яке набрало законної сили 02 липня

2020 року, наведене рішення РАУ від 14 грудня 2018 року № 227 визнано протиправним та скасоване. Судами під час розгляду справи встановлено, що відповідачем вчинені дії, що скеровані на невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, та неправомірно позбавлено позивача права займатися адвокатською діяльністю, що має вплив на його приватне життя в аспекті доступу до професії.

Позивач зазначав, що незаконне втручання відповідача в його особисте і сімейне життя безпосередньо має причинний зв`язок з наслідками завдання йому майнової та моральної шкоди у зв`язку з неможливістю тривалий час (більше трьох років) здійснювати професійну діяльність та отримувати дохід від неї.

Вказував, що рішеннями судів всіх інстанцій встановлено протиправність дій та рішень відповідача, які мали вплив на його приватне і професійне життя, тому вважає доведеною вину відповідача та наявність підстав для відшкодування майнової та моральної шкоди. Майнова шкода складається з витрат, які позивач вимушено поніс у зв`язку з відновленням своїх порушених прав (15 600, 28 грн) та не отриманих доходів, які міг отримати надаючи послуги клієнтам за вже укладеними договорами про правову допомогу (112 233 грн).

У зв`язку з такими діями відповідача постраждало здоров`я позивача, його нормальні життєві стосунки, честь гідність та ділова репутація. Це також призвело до вимушеного припинення договорів про надання правничої допомоги клієнтам та втрати доходів на які він очікував. У результаті таких дій позивач зазнав моральних страждань, які оцінює у розмірі 582 564,83 грн.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 15 серпня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 червня 2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з НААУ на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у сумі 70 000,00 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з НААУ на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 700,00 грн.

Судові рішення мотивовані тим, що відповідач не довів належними доказами відсутність його вини у завданні моральної шкоди позивачу, тому спричинення такої шкоди позивачу внаслідок незаконних дій та рішень презюмується. З огляду на тривалість вимушених змін у житті позивача та моральних страждань, яких зазнав ОСОБА_1 внаслідок вчинення протиправних дій та рішень, суди вважали обґрунтованим, ураховуючи засади розумності, виваженості та справедливості, стягнути на його користь 70 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, суди виходили із того, що позивач не довів належними та достатніми доказами завдання йому такої шкоди.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

03 липня 2024 рокуОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просив їх скасувати в частині відмови у позові та ухвалити нове про задоволення позову.

Підставами касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного

у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20, від 13 жовтня 2021 року у справі

№ 908/2445/20, від 11 листопада 2021 року у справі № 910/7511/20, від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 23 вересня 2020 року у справі

№ 638/14007/17, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 22 ЦК України у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивач довів наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями відповідача та наявністю у позивача збитків у виді упущеної вигоди від неможливості зайняття професійною діяльністю, тому суд безпідставно відмовив у задоволенні вимоги про стягнення майнової шкоди.

Вказує, що стягнутий судом розмір моральної шкоди є заниженим та не компенсує позивачеві завдану шкоду у повному обсязі. Наголошує, що суд безпідставно не застосував до спірних відносин судову практику ЄСПЛ та Верховного Суду щодо визначення розміру завданої шкоди.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 липня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 серпня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2024 року призначено до розгляду судді-доповідачу Коломієць Г. В., судді, які входять до складу колегії: Луспеник Д. Д., Гулько Б. І.

Суддею-доповідачем Коломієць Г. В. заявлено про самовідвід від розгляду зазначеної касаційної скарги, який задоволено ухвалою Верховного Суду

від 08 липня 2024 року та скаргу передано для проведення повторного автоматизованого розподілу

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 липня 2024 року у зв`язку з постановленням Верховним Судом

08 липня 2024 року ухвали про самовідвід судді Коломієць Г. В. на підставі розпорядження в. о. заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду Волкової І. В. справа № 758/14624/21, провадження № 61-9496ск24, призначена до розгляду судді-доповідачу

Лідовцю Р. А., судді, які входять до складу колегії: Луспеник Д. Д., Гулько Б. І.

Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2024 року задоволено заяву судді

Лідовця Р. А., скаргу передано для проведення повторного автоматизованого перерозподілу й заміни судді Лідовця Р. А.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 липня 2024 року для розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2024 року, визначено суддю доповідача - Гулейкова І. Ю. та суддів, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 12 липня 2024 року задоволено заяву

Гулейкова І. Ю. про самовідвід від розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 , скаргу передано для проведення повторного автоматизованого розподілу.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 липня 2024 року для розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2024 року визначено суддю доповідача - Сакару Н. Ю. та суддів, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2024 року задоволено заяву

Сакари Н. Ю. про самовідвід від розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 , скаргу передано для проведення повторного автоматизованого розподілу.

У зв`язку із задоволенням судом заяв суддів про самовідводи, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 липня 2024 року для розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на судові рішення у справі № 758/14624/21 визначено суддю доповідача - Білоконь О. В. та суддів, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Луспеник Д. Д. (провадження

№ 61-9496ск24).

Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відзив на касаційну скаргу

15 серпня 2024 року НААУ засобами поштового зв`язку надіслало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу з пропуском строку, встановленого судом в ухвалі про відкриття касаційного провадження.

Зокрема, в ухвалі про відкриття касаційного провадження від 29 липня 2024 року відповідачу надано строку на подання відзиву на касаційну скаргу протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

Зазначену ухвалу було доставлено до електронного кабінету відповідача 31 липня 2024 року, про що свідчить повідомлення про доставлення електронного листа, тобто строк останнім днем на подання відзиву було 12 серпня 2024 року (перший робочий день після вихідних 10 і 11 серпня 2024 року).

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом

Відповідач подав відзив 15 серпня 2024 року і питання про продовження встановленого судом строку на його подання не ставить, тому його слід залишити без розгляду на підставі частини другої статті 126 ЦПК України.

У вересні 2024 року позивач надав до суду пояснення, в яких зазначає про пропуск відповідачем строку на подання відзиву на касаційну скаргу, а також посилається на помилковість наведених у ньому аргументів.

Встановлені судами фактичні обставини справи

09 червня 2016 року Радою адвокатів міста Києва прийнято рішення № 50 про видачу ОСОБА_1 свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

30 червня 2016 року позивач склав присягу адвоката України та цього ж дня отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії

КВ № 05777.

Інформація про позивача як адвоката містилась на офіційному веб порталі відповідача: https://erau.unba.org.ua (профайл 50932 ЄРАУ), але у вересні

2016 року була заблокована. Після звернення позивача відомості були відновлені, але у січні 2017 року знову стали недоступними, в жовтні 2017 року профайл позивача зник з реєстру.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року

у справі № 826/1765/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2018 року та постановою Верховного Суду від 11 червня 2020 року, частково задоволено позов ОСОБА_1 .

Визнано протиправними дії НААУ щодо вилучення з відкритого доступу публічної інформації щодо адвоката ОСОБА_1 з Єдиного реєстру адвокатів України. Зобов`язано відповідача відновити для публічного доступу відомості про ОСОБА_1 в Єдиному реєстрі адвокатів України шляхом їх відображення у відкритому доступі на офіційному веб-сайті НААУ. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

14 грудня 2018 року РАУ прийнято рішення № 227 «Про скасування рішення Ради адвокатів міста Києва від 09 червня 2016 року № 50 про видачу свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю ОСОБА_1». Відповідачем внесена інформація до профайла адвоката № 50932 про припинення права ОСОБА_1 на зайняття адвокатською діяльністю.

Згідно з рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 жовтня

2019 року, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду

від 02 липня 2020 року, постановою Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 640/2600/19, частково задоволено позов ОСОБА_1 до НААУ в особі РАУ.

Визнано протиправним та скасовано рішення РАУ від 14 грудня 2018 року № 227. В іншій частині позов залишено без розгляду.

Судами встановлено, що позивача неправомірно обмежено у праві на зайняття адвокатською діяльністю, що має вплив на його приватне життя в аспекті доступу до професії, підстави для прийняття наведеного рішення були відсутні.

Постановою Верховного Суду від 11 квітня 2023 року у справі

№ 640/30119/20 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва

від 18 серпня 2021 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2022 року змінено в мотивувальній частині в редакції цієї постанови в частині задоволених позовних вимог та змінено абзац другий резолютивної частини рішення Окружного адміністративного суду міста Києва та викладено його в редакції.

Зобов`язано НААУ в особі РАУ видалити в Єдиному реєстрі адвокатів України у профайлі адвоката ОСОБА_1 інформацію в розділі «Інші відомості, передбачені Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та «Порядком ведення Єдиного реєстру адвокатів України», в якому на день прийняття цієї постанови суду вказано: Рішенням РАУ від 14 грудня 2018 року

№ 227 скасовано рішення Ради адвокатів міста Києва від 09 червня 2016 року

№ 50 «Про видачу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_1».

Рішення РАУ від 14 грудня 2018 року № 227 скасовано на підставі пункту

2 резолютивної частини рішення Окружного адміністративного суду м. Києва

від 09 жовтня 2019 року у справі № 640/2600/19.

Верховним Судом встановлено, зокрема те, що позивач ОСОБА_1 вимушений неодноразово звертатися до суду з метою відновлення права на зайняття адвокатською діяльністю та за результатами таких звернень судами встановлювались протиправність дій та рішень відповідача, які фактично обмежили право позивача на здійснення адвокатської практики у порядку, визначеному Законом № 5076-VI.

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті

411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для відшкодування шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Щодо відшкодування моральної шкоди

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суди попередніх інстанцій вважали, що внаслідок неправомірних дій відповідача щодо вилучення публічної інформації про позивача як адвоката та припинення його права на заняття адвокатською діяльністю, позивач зазнав незаконного втручання у його приватне та професійне життя, у зв`язку із чим йому завдана моральна шкода.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Суди попередніх інстанцій, встановивши, що внаслідок неправомірних дій відповідача щодо вилучення з відкритого доступу інформацію про адвоката ОСОБА_1 з Єдиного реєстру адвокатів та рішення відповідача про скасування рішення про видачу свідоцтва про заняття адвокатською діяльністю, що встановлено судовими рішеннями у справах № № 826/1765/18, 640/2600/19 №640/30119/20, які набрали законної сили, позивача протягом тривалого часу обмежено у праві на здійснення адвокатської діяльності, чим заподіяно йому моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, відчутті невизначеності, порушенні нормальних життєвих стосунків.

Оцінюючи доводи сторін щодо розміру стягнутого морального відшкодування, колегія суддів зазначає про таке.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі «Stankov v. Bulgaria» (Станков проти) від 12 липня 2007 року).

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Thoma v. Luxembourg» (Тома проти Люксембургу), «Caloc v. France» (Калок проти Франції) та «Niedbala v. Poland» (Недбала проти Польщі) ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга

статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Визначаючи розмір моральної шкоди (70 000 грн), суди врахували фактичні обставини справи, тривалість моральних страждань позивача та негативні наслідки, які настали для нього у зв`язку із порушенням його прав, взявши до уваги тривалість вимушених змін у його житті через обмеження у праві на зайняття адвокатською діяльністю, що має вплив на його приватне життя в акспекті доступу до професії, а також виходили із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вказаний розмір не менший, ніж достатній для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди.

Оскільки законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди, то вимоги касаційної скарги в частині розміру відшкодування моральної шкоди зводяться до переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду

від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Є помилковими посилання у касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій при визначенні розміру моральної шкоди висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 23 вересня 2020 року у справі

№ 638/14007/17. У цій справі суд касаційної інстанції зробив висновок про те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У справі, яка переглядається, суди врахували обсяг моральних страждань позивача, які він поніс внаслідок незаконних дій відповідача, та визначили розмір моральної шкоди з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається позивач.

Щодо відшкодування майнової шкоди

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин, що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Як зазначено вище, збитки як правова категорія включають в себе й упущену (втрачену) вигоду (lucrum cessans), яка відрізняється від реальних збитків (damnum emergens) тим, що реальні збитки характеризують зменшення наявного майна потерпілого (проведені витрати, знищення і пошкодження майна тощо), а у разі упущеної вигоди наявне майно не збільшується, хоча

і могло збільшитися, якби не правопорушення. Тобто упущена вигода відображає різницю між реально можливим у майбутньому потенційно отриманим майном та вже наявним майном.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 04 липня 2011 року

у справі № 3-64гс11 та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року

у справі № 908/2261/17, від 31 липня 2019 року у справі № 910/15865/14 і від

30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Крім того, позивачу слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від

30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) та постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 910/12204/17, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).

Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними розрахунками

і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але їх неотримання через винні дії відповідача (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі

№ 127/16524/16-ц (провадження № 61-22106св18)).

Також позивач повинен довести факти вжиття ним певних заходів для одержання таких доходів. Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, позивач має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів. Якщо неодержання позивачем очікуваних доходів є наслідком недбалої поведінки його самого, така упущена вигода не підлягає відшкодуванню (подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2019 року у справі № 908/2486/18, від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/3669/19, від 16 червня 2021 року у справі № 910/14341/18).

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на особу обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Звертаючись до суду із позовом про відшкодування майнової шкоди, позивач посилався на те, що внаслідок обмеження відповідачем його у праві на зайняття адвокатською діяльністю він не отримав дохід (гонорар) за укладеними з клієнтами договорами про надання правової допомоги від 23 березня 2017 року, 27 березня 2018 року, 01 жовтня 2018 року, 02 січня 2019 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у вказаній частині суди правильно виходили із того, що позивач не надав належні та допустимі докази узгодження між сторонами цих правочинів розміру гонорару, який позивач мав отримати у разі, якщо б його право на заняття адвокатською діяльністю не було порушено відповідачем.

При цьому суди правильно зазначили, що суми гонорарів, визначені в пункті 4 кожного акту виконання додаткових угод про розірвання договорів від 27 березня 2018 року, 01 жовтня 2018 року, 02 січня 2019 року (відповідно 14 000 грн,

10 000 грн, 16 000 грн) не узгоджуються із умовами договорів про надання правової допомоги, які не містять такі суми гонорарів, а тому правильно не взяті до уваги судами попередніх інстанцій (а. с. 127, 129, 131 зворот, т. 1).

Отже, позивач не довів, що вказані доходи не є абстрактними, а були б ним отримані у разі відсутності порушення його прав з боку відповідача.

Колегія суддів погоджується із доводами позивача про те, що йому завдано майнової шкоди, однак зазначає, що він не довів розмір такої шкоди, що є його процесуальним обов`язком.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз зазначеної норми Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» дає підстави для висновку про те, що сплата гонорару залежить від обсягу виконаних адвокатом робіт і не гарантовано отримання його саме у розмірі, визначеному умовами договору про правову допомогу. Однак, як зазначено вище, у самих договорах сторони розмір гонорару не визначали.

Отже, обґрунтування позивачем розміру завданої майнової шкоди неотриманим гонораром за договорами про надання правової допомоги у даному випадку є помилковим.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду

від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Посилання у касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, викладених у постановах від 30 вересня 2021 року у справі № 922/3928/20, від 13 жовтня

2021 року у справі № 908/2445/20, від 11 листопада 2021 року у справі

№ 910/7511/20 є помилковими, оскільки зроблені в цих справах висновки не суперечать висновкам судів попередніх інстанцій в справі, яка переглядається.

Так, у зазначених справа суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що при визначенні розміру упущеної вигоди мають враховуватися відомості, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання винагороди, якби зобов`язання було виконано боржником у належний спосіб. Дохід не може бути абстрактним, адже для відшкодування упущеної вигоди повинні враховуватися заходи, вжиті потерпілою особою для його отримання.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій виходили із того, що позивач не надав безспірних доказів про реальну можливість отримання винагороди саме у заявленому ним розмірі, а тому висновки судів не суперечать висновкам суду касаційної інстанції, на які посилається заявник в касаційній скарзі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя,

у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності

від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,

від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 15 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник