Справа №519/1066/25
Провадження № 2/519/693/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

30.09.2025 м. Південне

Південний міський суд Одеської області в складі:

головуючого судді Лемця С.П.,

за участі секретаря судового засідання Волкової Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у спільному майні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Південного міського суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у спільному майні, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 55, 9 кв.м., разом із відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Зазначена квартира знаходиться у їх спільній частковій власності в рівних частках (по 1/3 частки кожному) на підставі Свідоцтва про право власності на житло, яке видане 21.11.1994 року Одеським припортовим заводом та зареєстроване в реєстрову книгу ОПЗ за № 701. Право спільної часткової власності на квартиру зареєстроване Южненським МБТІ.

Оригінал правовстановлюючого документу - Свідоцтва про право власності на житло у позивача відсутній, що створює перешкоди для реалізації його прав співвласника вищевказаної квартири.

Посилаючись на ст. 392 ЦК України позивач просить визнати за ним право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Південного міського суду Одеської області від 16.06.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Південного міського суду Одеської області від 31.07.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача адвокат Дубінкін Ю.М. надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримує в повному обсязі та просить задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, із заявами та клопотаннями до суду не звертались.

Дослідивши матеріали позовної заяви, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов наступного.

Позивач ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 55, 9 кв.м., разом із відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Зазначена квартира знаходиться у їх спільній частковій власності в рівних частках (по 1/3 частки кожному) на підставі Свідоцтва про право власності на житло, яке видане 21.11.1994 року Одеським припортовим заводом та зареєстроване в реєстрову книгу ОПЗ за № 701. Право спільної часткової власності на квартиру зареєстроване Южненським МБТІ (а.с.4, 5, 29).

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як зазначено у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.04.2021 у справі № 564/2227/17 (провадження № 61-39960сво18), порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку порушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 725/3821/23, провадження № 61-15366св23).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу.

Постанова ВП ВС від 13.07.2022 у справі № 645/6151/15-ц вказує, що позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що він є співвласником (1/3 частини) спірної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, яке видане 21.11.1994 року Одеським припортовим заводом та зареєстроване в реєстрову книгу ОПЗ за № 701, однак правовстановлюючий документ на квартиру у нього відсутній, внаслідок чого позивач не може реалізувати свої права співвласника квартири, а тому просить суд визнати за ними право власності на свою частку у спірній квартирі.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З аналізу норм законодавства вбачається, що набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при вирішенні питання про визнання права власності повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.

Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджені відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, способу для відновлення порушеного права власника (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 640/3509/19, провадження № 61-10287св20).

Як вбачається з матеріалів справи, 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 .

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Наявність суб`єктивного права позивача, як співвласника квартири АДРЕСА_1 підтверджена відповідними доказами, не підлягає сумніву. Доказів втрати документа, який засвідчує право власності позивача на вищевказану квартиру, матеріали справи не містять, як і доказів того, що таке право власності не визнається або оспорюється іншими особами. У позовній заяві позивач взагалі не зазначає про втрату ним документа, який посвідчував його право власності на спірне майно, а лише зазначає про його відсутність.

Судом не встановлено та у позові не наведені обставини в обґрунтування вимоги про визнання права власності на спірну квартиру, в тому числі щодо наявності перешкод (відмов) для оформлення права власності у встановленому законом порядку. Також матеріали справи не містять жодних доказів про те, що позивач звертався до відповідних органів із заявою про видачу дублікату правовстановлюючого документу на житло і йому було відмовлено.

З огляду на наведене, суд не вбачає правових підстав для застосування в даному випадку приписів ст. 392 ЦК України, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Враховуючи відмову у задоволенні позову, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються.

Керуючись статтями 3, 12, 81, 141, 259, 265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у спільному майні.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів, з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_3 , РНОКПП не відомий, місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя Сергій ЛЕМЕЦЬ