ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 686/162743/21

провадження № 61-13437св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2024 року у складі судді Чевилюк З. А. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 22 серпня 2024 року у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Костенка А. М., Спірідонової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до з ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 18 липня 2017 року між ним та

ОСОБА_2 укладений договір позики, за умовами якого останній отримав у борг грошові кошти в розмірі 50 000,00 грн, які зобов`язався повернути до 18 липня 2018 року, про що склав відповідну розписку.

17 січня 2018 року вони уклали інший договір позики, за умовами якого

ОСОБА_2 отримав у борг грошові кошти в розмірі 70 000,00 грн, які зобов`язався повернути до 01 липня 2018 року, про що склав відповідну розписку.

Посилаючись на те. що у встановлений у розписках строк відповідач борг не повернув, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики у загальному розмірі 157 594,88 грн, з яких: 50 000,00 грн - борг за договором позики від 18 липня 2017 року; 4 430,14 грн - 3 % річних;

11 445 грн - інфляційні втрати; 70 000,00 грн - борг за договором позики

від 17 січня 2018 року; 6 305,74 грн - 3 % річних; 15 414,00 грн - інфляційні втрати.

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договорів позики від 18 липня 2017 року та 17 січня 2018 року недійсними.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовано тим, що у період з жовтня 2016 року до лютого 2018 року він працював торговим представником фірми «Продмакс» без офіційного оформлення трудових відносин. На вимогу керівництва він був вимушений написати боргові розписки за єдиним зразком, оскільки торгові представники отримували матеріальні цінності, гарантією збереження яких, мали слугувати відповідні розписки. Однак фактично грошові кошти за такими розписками він не отримував.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсними договори позики від 18 липня 2017 року та 17 січня 2018 року.

Короткий зміст ухвалених судових рішень

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 22 серпня 2024 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики у загальному розмірі 157 594,88 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 надав оригінали боргових розписок від 18 липня 2017 року та 17 січня 2018 року, тобто довів наявність між сторонами, правовідносин, що випливають із договорів позики, зобов`язання за якими ОСОБА_2 не виконав.

Надаючи оцінку показанням свідків, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що такі направлені на уникнення відповідальності ОСОБА_2 .

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що він не довів наявності умислу у ОСОБА_1 та, відповідно, введення ОСОБА_2 в оману під час укладення договорів позики.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Хмельницького міськрайонного Хмельницької області

від 27 лютого 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду

від 22 серпня 2024 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольнити зустрічний позов.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17, (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

Посилається на те, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у

справі докази, необґрунтовано відмовили у задоволенні клопотання про виклик свідків та визнання явки позивача обов`язковою (пункт 4 частини другої

статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на його доводи про те, що він, як і інші працівники фірми «Продмакс», написав оспорювані розписки на вимогу керівництва та не отримував грошових коштів у борг. Зазначене підтверджується показаннями свідків, які, на порушення статті 1051 ЦК України, суди не взяли до уваги.

Зазначене дає підстави для висновку про те, що договори позики не були укладені, оскільки грошові кошти не передавалися, що є підставою для визнання оспорюваних розписок недійсними.

Суди не встановили дійсної правової природи договорів позики, а також не дослідили та не надали оцінки всім зібраним у справі доказам.

Крім того, він як відповідач за первісним позовом не був повідомлений про дату і час підготовчого судового засідання, а отже не міг реалізувати безпосередньо свої процесуальні права.

Суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання його представника про оголошення перерви у підготовчому судовому засіданні 12 вересня 2023 року з метою надання відповідачу можливості ознайомитися з матеріалами справи та вирішення питання стосовно можливого призначення у справі судової почеркознавчої експертизи щодо справжності його підпису у оспорюваних розписках, а також, лише частково задовольнив клопотання про виклик свідків.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 10 жовтня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 22 серпня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2024 року (після усунення недоліків) поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 22 серпня 2024 року; відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області матеріали цивільної справи № 686/16243/21; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У січні 2025 року матеріали справи № 686/16243/21надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2025 року у задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2024 року та постанови Хмельницького апеляційного суду від 22 серпня 2024 року відмовлено.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 18 липня 2017 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 розписку про те, що він отримав від останнього грошові кошти в сумі 50 000,00 грн, які зобов`язався повернути до 01 липня 2018 року.

17 січня 2018 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 розписку про те, що він отримав від останнього 70 000,00 грн, які зобов`язався повернути до 01 липня 2018 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі

№ 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року

у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (частини перша, четверта статті 545 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що надавши оригінали боргових розписок від 18 липня 2017 року та 17 січня 2018 року, позивач довів факт укладення між сторонами договорів позики та передання грошових коштів, а тому на користь позивача підлягає стягненню заборгованість, яка утворилася внаслідок невиконання відповідачем боргового зобов`язання, 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та інфляційні втрати.

Такий висновок судів попередніх інстанцій не суперечить висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17, на яку посилається заявник у касаційній скарзі.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на його доводи про те, що він, як і інші працівники фірми «Продмакс», написав оспорювані розписки на вимогу керівництва та не отримував грошових коштів у борг є безпідставними.

Відхиляючи аналогічні доводи заявника, суди попередніх інстанцій виходили з того, що зазначених обставин позивач не довів, будь-яких доказів на підтвердження безгрошовості позики не надав; показання свідків, допитаних за клопотанням відповідача, направлені на уникнення ОСОБА_2 відповідальності за борговими зобов`язаннями, а тому відсутні правові підстави для задоволення зустрічного позову.

Такий висновок судів попередніх інстанцій узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 07 жовтня 2022 року у справі № 686/16244/21 у подібних правовідносинах.

Перевіряючи доводи ОСОБА_2 про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, у зв`язку з неповідомленням його про дату та час підготовчого судового засідання, суд апеляційної інстанції встановив, що у судовому засіданні в суді першої інстанції, яке відбулося 01 листопада 2021 року, ухвалою суду постановлено перейти від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 07 грудня 2021 року, про що був повідомлений

Про призначення підготовчого засідання на 07 грудня 2021 року був повідомлений адвокат Бевза Ю. П., який діяв від імені та в інтересах заявника, який брав участь у справі з першого судового засідання, а отже, відповідно до частини першої статті 64 ЦПК України мав можливість реалізувати процесуальні права відповідача.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що порушення процесуальних прав відповідача не відбулося.

Незаперечуючи щодо встановленого судами розміру заборгованості за договорами позики, заявник одночасно посилався як на те, що такі договори є неукладеними, оскільки він не отримав грошових коштів, так і на те, що розписки він написав внаслідок введення його ОСОБА_1 в оману, однак жодного разу він не зазначав про те, що оспорювані розписки він не підписував.

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання відповідача про оголошення перерви з метою надання йому можливості ознайомитися з матеріалами справи та вирішити питання можливого призначення почеркознавчої експертизи.

Інші доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для скасування правильних по суті судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки ґрунтуються на необхідності переоцінки доказів і обставин, яким суди надали належу оцінку. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Касаційна скарга не містить доводів щодо незгоди з визначеним судами попередніх інстанцій розміром заборгованості за договорамм позики, а тому в цій частині оскаржувані судові рішення на предмет законності та обґрунтованості Верховним Судом не перевіряються.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного Хмельницької області

від 27 лютого 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду

від 22 серпня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець