ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 266/4900/21

провадження № 61-9814св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,
учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк», після зміни назви - Акціонерне товариство «Сенс Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чубенко Микита Сергійович, на постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Гаращенка Д. Р., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 21 серпня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 08-038/416 (далі - кредитний договір), за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 348 750,00 дол. США, зі сплатою 11,75 % річних з кінцевим терміном повернення до 20 серпня 2022 року.

Надалі в результаті здійснення рефінансування існуючої заборгованості, 07 листопада 2012 року сторони уклали договір про внесення змін до кредитного договору яким: валюту кредитування змінено та переведено суму кредиту в розмірі 270 533,31 дол. США разом з нарахованими процентами в сумі 68 005,25 дол. США у гривню за курсом 8,21 грн/1 долар США, що становило 2 779 401,58 грн; кінцевий термін повернення кредитної заборгованості встановлено до 03 листопада 2032 року; процентну ставку за користування кредитом у період з дати укладення договору про внесення змін до 31 жовтня 2022 року визначено в розмірі 9,9 % річних, а починаючи з 01 листопада 2022 року - процентна ставка стала плаваючою (змінною), розмір якої визначався як сума базової процентної ставки та маржі (1 % річних).

ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором належно не виконував, у зв`язку з чим станом на 08 липня 2021 року утворилася заборгованість у розмірі 2 589 016,67 грн, з яких: 2 173 379,03 грн - тіло кредиту; 415 637,64 грн - проценти за користування кредитними коштами.

Посилаючись на наведене, АТ «Альфа-Банк» просило стягнути з відповідача на свою користь зазначену заборгованість та понесені судові витрати.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року у складі судді Яровенко Н. О. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Долучений АТ «Альфа-Банк» до позовної заяви розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує розмір наданого позичальнику кредиту, і не дає можливості достовірно перевірити розмір нарахованого банком боргу за тілом кредиту та процентами. Інші належні та допустимі докази про дійсну заборгованість за кредитним договором у матеріалах справи відсутні.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» задоволено.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 2 589 016,67 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 2 173 379,03 грн та заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами - 415 637,64 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у спірних правовідносинах на позивача покладено обов`язок довести факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, а на відповідача - спростувати розмір існуючої заборгованості.

Перевіряючи твердження відповідача про те, що належними та допустимими доказами на підтвердження надання банком позичальнику кредитних коштів та розміру заборгованості можуть бути лише первинні документи, оформлені відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які відсутні в матеріалах цієї справи, колегія судів врахувала, що в договорі про внесення змін до кредитного договору позичальник визнав наявність у нього на дату укладення такого договору кредитної заборгованості в розмірі 270 533,31 доларів США та узгодив з банком зміну валюти кредитування з доларів США на гривні.

Посилаючись на те, що розрахунок кредитної заборгованості банк здійснив в односторонньому порядку, ОСОБА_1 не надав суду контррозрахунку, який спростовує розмір заборгованості та/або її наявність. Тобто, не спростував обставин отримання та використання ним кредитних коштів, а також розміру заборгованості, зазначеного в наданому позивачем розрахунку, який узгоджується зі змістом кредитного договору, а отже, є належним доказом.

Крім того, до письмових пояснень банк надав виписки за особовими рахунками ОСОБА_1 , копію заяви на видачу готівки № 02 та розпорядження.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що надані позивачем докази, зокрема за особовими рахунками позичальника, копія заяви на видачу готівки № 02 та розпорядження за своєю правовою природою, з урахуванням наявності в матеріалах справи інших належних та допустимих доказів, не є новими доказами, а лише додатково підтверджують обґрунтованість позовних вимог.

Суд відхилив посилання ОСОБА_1 на позбавлення його можливості своєчасно ознайомитися з відповідною доказовою базою, надати свої доводи і заперечення, оскільки 29 березня 2023 року представник відповідача ознайомився з матеріалами справи, зокрема й з доданими банком до письмових пояснень виписками за особовими рахунками.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції не мав підстав для відмови в задоволенні позовних вимог АТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Крім того, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом, оскільки банк довів погодження їх розміру з позичальником і ці обставини стороною відповідача не спростовані жодними належними та допустимими доказами.

Постановою Верховного Суду від 09 серпня 2023 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що по своїй суті розрахунок заборгованості не є доказом (зокрема письмовим) у розумінні статей 76, 95 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), а є результатом вчинення арифметичних дій стороною, тоді як саме виписки за рахунками позичальника можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором, тобто слугувати підтвердженням правильності проведених стороною в такому розрахунку арифметичних дій.

За таких обставин апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що додані стороною позивача до апеляційної скарги виписки по особових рахунках позичальника за своєю правовою природою не є новими доказами, а лише додатково підтверджують обґрунтованість позовних вимог, оскільки не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутні інші докази, окрім вказаних виписок, які підтверджували б правильність наданого банком розрахунку заборгованості.

На порушення вимог пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України апеляційний суд прийняв та дослідив долучені АТ «Альфа-Банк» до апеляційної скарги виписки за рахунками позичальника, тобто докази, які не були подані до суду першої інстанції, без наведення в ухваленому судовому рішенні по суті спору мотивів щодо неможливості їх подання до суду першої інстанції.

Крім того, приймаючи від банку докази, які не були подані до суду першої інстанції, та одночасно відмовляючи стороні відповідача в задоволенні клопотання про витребування оригіналів виписок за рахунками позичальника та інших документів, за якими можливо було б встановити розмір погашеної заборгованості за кредитним договором та її залишок, апеляційний суд фактично позбавив

ОСОБА_1 права надати належні докази на спростування розміру заборгованості, які він не міг отримати самостійно, що, у свою чергу, є порушенням принципу змагальності та процесуальної рівності сторін, який вимагає, щоб кожній стороні надавалась розумна можливість представляти свою позицію за таких обставин, які не ставлять цю сторону в суттєво невигідне становище щодо протилежної сторони.

Таким чином, переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не встановив достатньо повно фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, достовірно не з`ясував розміру заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову банку.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк» задоволено.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 серпня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 2 589 016,67 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту - 2 173 379,03 грн та заборгованості зі сплати процентів -

415 637,64 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у договорі від 07 листопада 2012 року про внесення змін до договору кредиту позичальник визнав наявність у нього на дату укладення такого договору заборгованості перед АТ «Укрсоцбанк» у розмірі 270 533,31 дол. США та узгодив з банком зміну валюти кредиту шляхом рефінансування наявної на дату укладення цього договору про внесення змін заборгованості за договором кредиту (крім пені та штрафів). Доказів на підтвердження повного погашення існуючої у відповідача станом на 07 листопада 2012 року заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 не надав.

Посилаючись на те, що розрахунок кредитної заборгованості є виключно одностороннім банківським розрахунком суми заборгованості, відповідач не надав суду жодних контррозрахунків, якими можна було б спростувати розмір заборгованості та/або її наявність.

Наданий позивачем розрахунок заборгованості є чітким, зрозумілим та узгоджується з умовами кредитного договору, а отже, висновок суду першої інстанції про те, що такий розрахунок не є належним та допустимим доказом, є помилковим.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що надані позивачем докази, зокрема, виписки з особових рахунків ОСОБА_1 , копія заяви на видачу готівки № 02 та розпорядження, за своєю правовою природою, зважаючи на наявність у матеріалах справи інших належних та допустимих доказів, не є новими доказами, а лише додатково підтверджують обґрунтованість позовних вимог. А тому апеляційний суд взяв такі докази до уваги.

Апеляційний суд критично оцінив посилання відповідача на позбавлення його можливості своєчасно ознайомитися з відповідною доказовою базою, надати свої доводи і заперечення, оскільки, відповідно до матеріалів справи, 29 березня 2023 року представник відповідача ознайомився з матеріалами справи, зокрема й доданими банком до письмових пояснень виписками по особовим рахункам.

Апеляційний суд відхилив посилання ОСОБА_1 на те, що у матеріалах справи відсутні докази наявної у нього перед кредитором заборгованості, а також, внаслідок відсутності оригіналів банківських виписок за рахунком, він позбавлений можливості спростувати розмір заборгованості, яку з нього стягує позивач, оскільки неможливість подання оригіналів письмових доказів (виписок за рахунком клієнта), зумовлена тим, що працівники АТ «Сенс Банк» відповідальні за надання розрахунків заборгованостей, подання позовів та банківських виписок перебували у м. Чернігові, а з початку повномасштабного вторгнення рф на територію України Чернігівська область перебувала в окупації до 03 квітня 2024 року.

А тому, оскільки підготовче провадження згідно з ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва було закрито 16 червня 2022 року, АТ «Сенс Банк» не мало можливості до закінчення підготовчого провадження подати оригінали банківських виписок з рахунків клієнта.

На виконання постанови Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у цій справі апеляційний суд витребував та долучив до матеріалів справи письмові банківські виписки за кредитним договором, якими підтверджується наявність у

ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чубенко М.С., із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 19 квітня 2023 року у справі № 335/4991/16-ц, від 09 лютого 2023 року у справі № 464/3214/16, від 21 грудня 2022 року у справі № 756/11351/18, від 31 травня 2022 року у справі № 194/329/15-ц, № 201/5221/21, № 335/4991/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі

№ 760/7792/14-ц, від 09 серпня 2023 року у справі № 266/4900/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Посилається на те, що суд апеляційної інстанції належно не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги, апеляційний суд не врахував, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», зокрема, виписка з особового рахунку. Водночас зазначена банком заборгованість у розмірі 2 589 016,67 грн не підтверджена належними доказами.

Суд апеляційної інстанції помилково зазначив, що заперечуючи розмір заборгованості, відповідач не надав суду контррозрахунку, доказів повного чи часткового виконання зобов`язань за кредитним договором. Не повідомив про наявність хоча б одного здійсненого ним платежу, який не був урахований в розрахунку, оскільки дві квитанції, які відповідач долучив до клопотання

від 10 червня 2024 року, підтверджують наявність щонайменше двох неврахованих у виписці платежів на загальну суму 61 359,39 грн.

Відповідач об`єктивно не міг надати контррозрахунок, оскільки такий неможливо зробити на підставі виписки з банківського рахунку, яка суперечить дійсним обставинам справи.

Всупереч висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 09 серпня 2023 року № 266/4900/21, суд апеляційної інстанції зазначив, що надані стороною позивача докази, зокрема виписки з особових рахунків ОСОБА_1 , копія заяви на видачу готівки від 21 серпня 2007 року № 02 та розпорядження про надання кредиту від 21 серпня 2007 року, за своєю правовою природою та наявністю в матеріалах справи інших належних та допустимих доказів, не є новими доказами, а лише додатково підтверджують обґрунтованість позовних вимог та, відповідно, взяв такі докази до уваги.

Виписка з банківського рахунку не була долучена позивачем ані до позовної заяви, ані до апеляційної скарги з відповідним клопотанням про долучення доказів, а тому суд апеляційної інстанції помилково взяв її до уваги.

Крім того, така виписка подана на 300 аркушах, які є невпорядкованими за датою, що унеможливлює її належне дослідження; виписка подана у копіях, замість витребуваних апеляційним судом оригіналів; зазначена у виписці інформація прямо суперечить оригіналам квитанцій від 25 лютого 2013 року на суму 50 007,26 грн та від 07 червня 2019 року на суму 50 000,00 грн.

Апеляційний суд не звернув уваги на заперечення відповідача щодо долучення до матеріалів справи нових доказів, а також щодо відсутності у позивача поважних причин їх неподання до суду першої інстанції у встановлений процесуальним законом строк.

Апеляційний суд погодився із аргументами сторони відповідача про те, що подання позивачем невпорядкованих доказів впливає на можливість їх належного дослідження, у зв`язку з чим суд надав позивачу строк для усунення зазначеного недоліку, однак банк не впорядкував докази.

Суд апеляційної інстанції порушив принцип рівності сторін, зокрема безпідставно, без жодних зауважень, прийняв до уваги нові докази, надані позивачем під час апеляційного розгляду справи, які, зокрема ОСОБА_1 , не направлялися, та не звернув уваги на заперечення щодо їх долучення.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 09 липня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чубенко М. С., передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.,

Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2024 року (після усунення недоліків) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чубенко М. С., на постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2023 року з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389; витребувано із Дніпровського районного суду міста Києва матеріали справи № 266/4900/21; у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чубенко М. С., про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 11 червня 2022 року відмовлено; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У жовтні 2024 року матеріали справи № 266/4900/21 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою

статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 21 серпня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», після зміни назви - АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір, за яким позичальник отримав кредит у розмірі 348 750 доларів США під 11,75 % річних з кінцевим терміном повернення до 20 серпня 2022 року.

Надалі в результаті здійснення рефінансування існуючої заборгованості

07 листопада 2012 року сторони уклали договір про внесення змін до кредитного договору, згідно з яким:

- змінено валюту кредитування та переведено суму кредиту в розмірі 270 533,31 доларів США разом з нарахованими процентами в сумі 68 005,25 доларів США у гривню за курсом 8,21 грн/1 долар США, що загалом становило 2 779 401,58 грн;

- кінцевий термін повернення кредитної заборгованості встановлено до

03 листопада 2032 року;

- процентну ставку за користування кредитом в період з дати укладення договору про внесення змін до 31 жовтня 2022 року визначено в розмірі 9,9 % річних, а починаючи з 01 листопада 2022 року - процентна ставка стала плаваючою (змінною), розмір якої визначався як сума базової процентної ставки та маржі

(1 % річних).

Згідно з розрахунком заборгованості станом на 08 липня 2021 року в

ОСОБА_1 утворилася заборгованість за кредитним договором в розмірі

2 589 016,67 грн, з яких: 2 173 379,03 грн - тіло кредиту; 415 637,64 грн - проценти за користування кредитними коштами.

Крім того, під час апеляційного перегляду справи банк надав виписки по особовому рахунку позичальника, копію заяви на видачу готівки № 02 та розпорядження.

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України в редакції, чинній на час укладення кредитного договору, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у

статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чубенко М. С., посилається на те, що суд апеляційної інстанції не врахував вказівок Верховного Суду, зазначених у постанові від 09 серпня 2023 року у цій справі.

Перевіряючи такі доводи заявника, Верховний Суд виходить з такого.

Направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційний суд на порушення вимог пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України апеляційний суд прийняв та дослідив долучені АТ «Альфа-Банк» до апеляційної скарги виписки за рахунками позичальника, тобто докази, які не були подані до суду першої інстанції, без наведення в ухваленому судовому рішенні по суті спору мотивів щодо неможливості їх подання до суду першої інстанції; приймаючи від банку такі докази та одночасно відмовляючи стороні відповідача у задоволенні клопотання про витребування оригіналів виписок за рахунками позичальника та інших документів, за якими можливо було б встановити розмір погашеної заборгованості за кредитним договором та її залишок, апеляційний суд фактично позбавив ОСОБА_1 права надати належні докази на спростування розміру заборгованості, які він не міг отримати самостійно, що, у свою чергу, є порушенням принципу змагальності та процесуальної рівності сторін; переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції не встановив достатньо повно фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, достовірно не з`ясував розміру заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову банку.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Справедливість - це одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду

у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року

у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду

від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання встановлених законом обов`язків (постанова Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Так, на виконання вказівок Верховного Суду, викладених у постанові

від 09 серпня 2023 року у цій справі, з метою встановлення дійсного розміру заборгованості, апеляційний суд витребував та долучив до матеріалів справи письмові банківські виписки за кредитним договором № 08-038/416, якими підтверджується заборгованість ОСОБА_1 перед позивачем і не спростована ним.

Досліджуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, апеляційний суд встановив, що відповідно до розрахунку заборгованості, до 12 лютого 2013 року відповідач сплачував тіло кредиту за графіком, а з 11 червня 2014 року утворилася прострочена заборгованість.

Внаслідок прострочення сплати за кредитом збільшилася сума нарахованих відсотків, на відміну від розміру відсотків, визначених за графіком, оскільки відповідач не сплачував платежі вчасно та в повному обсязі.

Згідно із розрахунком, відповідач сплатив на користь позивача: відсотки, нараховані на строкову заборгованість, - 1 231 039,88 грн; відсотки, нараховані на прострочену заборгованість, - 482 611,15 грн.

Щодо тіла кредиту, то згідно з розрахунком відповідач сплатив на користь банку: строкове тіло кредиту (те, що позичальник мав сплачувати за графіком до кредитного договору) - 203 255,15 грн; прострочене тіло кредиту (яке утворилося через неналежне виконання зобов`язань відповідачем за кредитним договором) -402 767,40 грн.

Урахувавши часткову сплату ОСОБА_1 заборгованості за кредитом, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що заборгованість відповідача за тілом кредиту становить 2 173 379,03 грн, а за відсотками - 1 124 156,19 грн.

Такий висновок суд апеляційної інстанції зробив на підставі наданого банком розрахунку заборгованості, заяви від 21 серпня 2007 року № 02 про видачу готівки, розпорядження банку від 21 серпня 2007 року про надання кредиту, завірених банківських виписок, а також договору про внесення змін до договору кредиту від 21 серпня 2007 року № 08-038/416, укладеного між сторонами 07 листопада 2012 року, згідно з умовами якого відбулося рефінансування заборгованості за договором кредиту від 21 серпня 2007 року (окрім нарахованих пені та штрафів).

У касаційній скарзі відповідач посилається на те, що такий висновок апеляційного суду є помилковим, оскільки виписка з особового рахунку безпідставно долучена судом до матеріалів справи, за відсутності належного обґрунтування позивачем наявності поважних причин її неподання подання до суду першої інстанції.

У постанові Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 335/4991/16-ц, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Порядок прийняття та оцінки доказів в суді апеляційної інстанції урегульовано положеннями частин другої, третьої зазначеної статті ЦПК України.

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті

367 ЦПК України дає підстави для висновку, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Обґрунтовуючи наявність правових підстав для долучення до матеріалів справи нових доказів, суд апеляційної інстанції відхилив заперечення відповідача та визнав обґрунтованими посилання банку на те, що неможливість подання виписок з особового рахунку клієнта до суду першої інстанції зумовлена тим, що працівники АТ «Сенс Банк», відповідальні за надання розрахунків заборгованостей, подання позовів та банківських виписок, перебували у м. Чернігові, а з початку повномасштабного вторгнення рф на територію України Чернігівська область перебувала в окупації до 03 квітня 2024 року. Крім того, підготовче провадження згідно з ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва було закрито 16 червня 2022 року, а тому АТ «Сенс Банк» фізично не мало можливості подати докази до закінчення підготовчого провадження.

Зазначене дає підстави для висновку про те, що вирішуючи питання про прийняття нових доказів до матеріалів справи, зокрема й з метою усунення недоліків судового розгляду, встановлених судом касаційної інстанції, апеляційний суд урахував заперечення ОСОБА_1 стосовно долучення таких доказів, однак відхилив їх, визнавши зазначені банком причини поважними, а отже, доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Під час попереднього касаційного перегляду ОСОБА_1 посилався на те, що очевидна невизначеність висновку апеляційного суду щодо прийняття, чи неприйняття нового доказу створила ситуацію процесуальної невизначеності та позбавила відповідача можливості заперечувати щодо змісту долученої виписки, правильності проведених господарських операцій, що в ній відображені, або звернутися з клопотанням про призначення судово-економічної експертизи, з яким би відповідач обов`язково звернувся, якщо б знав, чи прийняв суд апеляційної інстанції цю виписку як доказ.

Під час нового апеляційного перегляду справи, відповідачу достовірно було відомо про долучення до матеріалів справи виписки з його особового рахунку, водночас ОСОБА_1 і надалі посилався виключно на наявність у нього двох квитанцій про погашення кредитної заборгованості, а також на те, що виписка з особового рахунку подана на 300 аркушах, які є невпорядкованими за датою, що унеможливлює її належне дослідження та, відповідно, здійснення ним контррозрахунку, з клопотанням про призначення експертизи до суду не звертався.

Верховний Суд зазначає, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Ініціювавши повторний касаційний перегляд цієї справи, заявник посилається на ті ж обставини, що уже були предметом перевірки суду касаційної інстанції і, відповідно, стали підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий апеляційний розгляд, під час якого, відповідач визначеного банком розміру кредитної заборгованості не спростував.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, наданих банком на підтвердження розміру заборгованості ОСОБА_1 за договором кредиту від 07 серпня 2007 року № 08-038/416, а також відповідачем на їх спростування, однак суд касаційної інстанції не має повноважень здійснювати переоцінку доказів.

Верховний Суд урахував, що вирішуючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції помилково зазначив, що додана стороною позивача до апеляційної скарги виписка за особовим рахункам позичальника за своєю правовою природою не є новим доказам, а лише додатково підтверджує обґрунтованість позовних вимог, є помилковим, однак зазначене не вплинуло на правильність вирішення спору по суті, зокрема, зважаючи на висновок суду про наявність у позивача поважних причин неподання такого доказу до суду першої інстанції.

Висновки суду апеляційної інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення -без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини другої 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

З урахуванням конкретних обставин справи, завдань цивільного судочинства, необхідності забезпечення права сторін на справедливе та ефективне вирішення спору по суті, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні правові підстави для скасування судового рішення апеляційного суду з наведених у касаційній скарзі підстав.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки постанова суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Чубенко Микита Сергійович, залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець