Справа № 461/7584/25
Провадження № 4-с/461/21/25
УХВАЛА

Іменем України

25.09.2025 м.Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Зубачик Н.Б.,

секретаря судових засідань Чубей К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Основ?янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якій просить суд зобов?язати останнього скасувати арешт, накладений в рамках виконавчого провадження №58064343, про що винести відповідну постанову.

Обґрунтовуючи подану скаргу, покликається на те, що в ході реалізації своїх майнових прав їй стало відомо, що на належне їй майно накладено арешт, в рамках виконавчого провадження №58064343. За виконавчим листом №461/5041/18, виданим 26.10.2018 Галицьким районним судом м.Львова, боржником є ОСОБА_1 , стягувачем - Акціонерне товариство «Ідея банк». З приводу даного зверталася до державного виконавця, станом на дату надання їй відповіді №16633 від 21.08.2025 у виконавця відсутня інформація про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні. Посилаючись на відсутність листа від стягувача з повідомленням про повне самостійне виконання боржником рішення суду, вказав, що у Відділу відсутні підстави вважати виконавчий документ виконаним. 17.01.2019 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №58064343. В результаті здійснених державним виконавцем заходів примусового виконання рішення, 20.09.2023 останнім винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначає, що довідкою АТ «Ідея банк» від 24.01.2025 повідомлено, що за кредитним договором, укладеним між нею та АТ «Ідея банк» права вимоги відступлені зовнішній компанії. У 2024 році вона врегулювала правовідносини з ТОВ «ФК «Суперіум» по кредитному договорі № P29.333.70848 від 01.06.2017 шляхом погашення заборгованості по вказаному кредитному договорі. Разом з тим, відсутність заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «Ідея банк» підтверджується також тим, що після повернення виконавчого листа постановою державного виконавця від 20.09.2023, такий до стягнення більше не пред?являвся. Таким чином, заявник, як сторона виконавчого провадження при зверненні до державного виконавця про скасування арешту та всіх примусових заходів у виконавчому провадженні, отримала неправомірну відмову, у зв?язку з чим просить скаргу задоволити та зобов?язати державного виконавця скасувати арешт, накладений в рамках виконавчого провадження №58064343, про що винести відповідну постанову.

Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 12.09.2025 скаргу прийнято до розгляду та призначено судове засідання.

24.09.2025 через Електронний суд представник Основ?янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Шляхов Д.В. на виконання вимог ухвали Галицького районного суду м.Львова від 12.09.2025, подав заяву про надання належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження №58064343, крім цього зазначив, що станом на 24.09.2025 залишок нестягненої суми боргу за вищевказаним виконавчим провадженням складає 34251,16 грн.

Заявник та особа, рішення, дії якої оскаржуються в судове засідання не з?явилися, однак про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа та телефонограмами.

Відповідно до ч.2 ст.450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши матеріали скарги, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до положень ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожен може звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав та свобод у спосіб, передбачений законом.

Згідно ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч. 1 ст. 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Умови і порядок виконання рішень судів, що підлягають примусовому виконанню, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно ч. 1 ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Судом встановлено, що на виконанні у Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ?янському та Слобідському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області перебувало виконавче провадження №58064343 з примусового виконання виконавчого листа №461/5041/18, виданого 26.10.2018 Галицьким районним судом м. Львова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» боргу в сумі 45630,62 грн.

У межах вказаного виконавчого провадження 17.01.2019 державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ?янському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, керуючись статтями 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

17.01.2019 державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ?янському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, керуючись статтями 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про стягнення виконавчого збору з боржника ОСОБА_1 у розмірі 4563,06 грн.

24.01.2019 державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби Основ?янському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, керуючись статтями 68, 69, 70 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

24.01.2019 державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ?янському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, керуючись ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про арешт майна божника.

27.12.2019 державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ?янському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, керуючись ст.42 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження у розмірі 300 грн.

28.01.2020 державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ?янському та Слобідському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, на виконання Наказу МЮУ №4053/Б від 17.12.2019 та керуючись вимогами ч.4 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про передачу виконавчого провадження в Міжрайонний відділ державної виконавчої по Основ`янському та Слобідському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) у строк до 28.01.2020.

28.01.2020 державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Основ?янському та Слобідському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), на виконання Наказу МЮУ №4053/Б від 17.12.2019 та керуючись вимогами ч.4 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про прийняття виконавчого провадження.

З метою реального виконання рішення 16.02.2023 державним виконавцем Основ?янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, керуючись ст.56 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про арешт коштів боржника.

20.09.2023 державним виконавцем Основ?янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, керуючись п.2 ч.1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки в результаті заходів вжитих державним виконавцем у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявились безрезультатними.

Як вбачається з відповіді державного виконавця Матвеєвій О.В. від 03.02.2025 №11737, що станом на дату надання відповіді, залишок нестягненої суми за вищевказаним виконавчим документом складає 34251,14 грн. Разом з тим, вказано, що підстав для винесення державним виконавцем постанови про зняття арешту з майна боржника, скасування інших заходів примусового виконання рішення у виконавчих провадженнях, в яких виконавчий документ повернуто стягувачу без винесення постанови про відкриття чи відновлення виконавчого провадження, за заявою боржника, передбачено ч.16 розд.VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мін`юсту від 02.04.2012 №512/5. Відтак у відділу відсутні підстави для зняття арешту з майна (коштів) та скасування інших заходів примусового виконання рішення за виконавчим провадженням №58064343.

На підтвердження відсутності заборгованості у виконавчому провадженні №58064343 заявник покликається на довідку з АТ «Ідея Банк» від 24.01.2025, в якій вказано, що за кредитним договором №Р29.333.70848 від 01.06.2027, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», права вимоги відступлені зовнішній компанії. Також на довідку, видану ТОВ «ФК «Суперіум», в якій повідомлено про те, що станом на 19.12.2024 заборгованість за кредитним договором Р29.333.70848 від 01.06.2017, у боржника ОСОБА_1 перед ТОВ «ФК «Суперіум» відсутня.

Відповідно до ст.451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до ч.1 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Отже, арешт є початковою стадією виконавчого провадження щодо звернення стягнення на майно боржника.

Арешт і вилучення майна (коштів) боржника, передбачений вимогами статті 56 Закону України «Про виконавче провадження».

Виконавче провадження як сукупність дій, спрямованих на примусове виконання рішень, передбачає застосування арешту майна боржника як засобу, що обмежує можливість відчуження майна боржником із метою його подальшої реалізації у спосіб, передбачений законом.

Отже, правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Закон України «Про виконавче провадження» врегульовує виконавчі дії щодо закінчення виконавчого провадження у статті 39 та щодо повернення виконавчого документа стягувачу в статті 37.

Підстави для повернення виконавчого документа стягувачу визначені в частині першій статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Підстави для закінчення виконавчого провадження на момент розгляду цієї справи у судах визначені у частині першій статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного (приватного) виконавця не проводяться (подібні висновки у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 569/6234/22).

Суд зазначає, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.

Водночас частиною п`ятою статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.

Відповідно до сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 травня 2025 року, у справі № 2/1522/11652/11, провадження № 14-137цс24, висновку про застосування відповідних норм права:

Законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:

- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби,офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);

- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження та у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.

Повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за виключенням випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII).

Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.

Законодавець у Законі № 1404-VIII, передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону № 1404-VIII).

Враховуючи наведене, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII).

Рішенням від 26 червня 2013 р. № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційного Суду України (далі КСУ) визначено, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини та громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист. Набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя.

У випадку зняття арешту з майна боржника порушується право стягувача на виконання рішення суду, а отже і на справедливий судовий захист.

Окрім того, зняття арешту з майна боржника у даному випадку компрометує судову систему, оскільки породжує практику ігнорування судових рішень та Законів України, що мають та покликані захищати права фізичних та юридичних осіб як стягувачів при примусовому виконанні судових рішень.

В постанові Верховного Суду №947/36027/21 від 28.08.2024 вказано, що існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Відтак, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 здійснила оплату заборгованості не на користь стягувача, визначеного у виконавчому документі, а на користь третьої особи ТОВ «ФК «Суперіум», яка не набула статусу стягувача у межах даного виконавчого провадження, та не надала суду чи державному виконавцю документів, що підтверджують її процесуальне правонаступництво відповідно до вимог ст.15 Закону України «Про виконавче провадження». У зв`язку з цим, державний виконавець на законних підставах дійшов висновку про відсутність фактичного виконання виконавчого документа, що, у свою чергу, унеможливлює завершення виконавчого провадження шляхом винесення постанови про його виконання.

Щодо вимоги про скасування арешту така вимога є похідною від належного виконання зобов`язань за виконавчим документом. У даному випадку підстави для скасування арешту відсутні, оскільки зобов`язання за виконавчим документом не виконано в межах виконавчого провадження, кошти були перераховані не уповноваженій особі, провадження завершено шляхом повернення виконавчого документа стягувачу, а не його виконання. Відтак суд не вбачає в діях державного виконавця порушення вимог законодавства.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що державний виконавець при виконанні виконавчого листа, виданого Галицьким районним судом м. Львова від 26.10.2018 у справі №461/5041/18, діяв відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», що підтверджується матеріалами виконавчого провадження.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що подана скарга на дії державного виконавця є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст.13, 260, 261, 353, 447-453 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Основ`янсько-Слобідського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Зубачик Н.Б.