РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

Справа № 495/824/25

Номер провадження 2/495/916/2025

25 вересня 2025 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Гелла С.В.,

із участю секретаря судового засідання Гасанзаде М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення,

встановив:

07.02.2025 року адвокат Кузьменко М.Б. який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , в якому просить: усунути перешкоди у користуванні квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

1.Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

1.1. Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 12.04.2007 року є власником 1/3 частки квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 . Іншими власниками зазначеного нерухомого майна є ОСОБА_3 (1/3 частка) та ОСОБА_4 (1/3 частка), вказане підтверджується витягом про реєстрацію права власності від 15.05.2007 № 14551339, виданого КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.10.2024 № 398666590. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 29.10.2021 року серії НОМЕР_2 , виданим Білгород-Дністровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 19.11.2022 року серії НОМЕР_3 , виданим Білгород-Дністровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). В липні 2024 року позивачу стало відомо, що до квартири вселилися невідомі особи та проживають там до теперішнього часу. Під час відвідання квартири, позивачем було встановлено, що в квартирі проживають декілька осіб вже тривалий час, близько двох років, при цьому не сплачуючи рахунки за отримані комунальні послуги, у зв?язку з чим утворилась значна заборгованість. Крім того, в квартирі знаходиться на постійній основі собака великої породи, яка чинить шкоду майну позивача. З метою припинення незаконних дій щодо користування належним йому на праві власності нерухомим майном з боку невстановлених осіб, ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 Кримінального кодексу України. Уповноваженими особами Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області 16.11.2024 в ЄРДР зареєстроване кримінальне провадження № 0000391. Згідно протоколу допиту свідка від 20.11.2024 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір?ю ОСОБА_5 , чоловіком цивільним шлюбом ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та сестрою 2020 року народження, вселились в квартиру у січні 2023 року, після смерті ОСОБА_4 , який, зі слів відповідача, є її батьком. Як стверджує відповідач, вона є єдиною спадкоємицею померлого батька, оскільки інші родичі відсутні. При цьому, нею готуються документи з метою вирішення питання оформлення права власності на частку квартири, яка належала її батькові, в судовому порядку. Водночас, відповідачем під час допиту свідка не були надані жодні належні докази в підтвердження: родинних зв`язків з померлим власником 1/3 частки квартири ( ОСОБА_4 ), як то свідоцтво про народження; факту звернення за прийняттям спадщини (враховуючи сплив 24 місяців на дату допиту з моменту відкриття спадщини); факту відкриття спадкової справи та відсутності інших спадкоємців.

Враховуючи викладене, зважаючи на відсутність законних підстав на вселення та проживання в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 та членів її сім`ї, з метою усунення порушення своїх прав, позивач, ОСОБА_1 , звертається до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з зазначеним позовом.

1.2. Відзив на позовну заяву відповідач не подала.

2. Рух справи у суді

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.02.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 18.03.2025 року, відкладено на 16.04.2025 року, 26.06.2025 року.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 26.06.2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 29.07.2025 року, відкладено на 25.09.2025 року.

3. Заяви, клопотання учасників процесу та насідки їх вирішення; порядок судового розгляду.

Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позов підтримує та проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач у судове засідання не з`явилась про час та місце слухання справи повідомлявся шляхом направлення судових повісток про виклик у судове засідання, причини неявки суду невідомі, клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило.

Керуючись статтею 280 ЦПК України суд ухвалив проводити заочний розгляд справи.

Фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось у зв`язку з неявкою всіх учасників справи (частина друга статті 247 ЦПК України).

4. Фактичні обставини справи.

Судом, встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 12.04.2007 року є власником 1/3 частки квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , іншими власниками зазначеного нерухомого майна є ОСОБА_3 (1/3 частка) та ОСОБА_4 (1/3 частка), вказане підтверджується витягом про реєстрацію права власності від 15.05.2007 № 14551339, виданого КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.10.2024 № 398666590.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 29.10.2021 року серії НОМЕР_2 , виданим Білгород-Дністровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 19.11.2022 року серії НОМЕР_3 , виданим Білгород-Дністровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Як зазначає позивач у липні 2024 року йому стало відомо, що до квартири вселилися невідомі особи та проживають там до моменту звернення до суду з позовом. Під час відвідання квартири, позивачем було встановлено, що в квартирі проживають декілька осіб вже тривалий час, близько двох років, при цьому не сплачуючи рахунки за отримані комунальні послуги, у зв?язку з чим утворилась значна заборгованість. Крім того, в квартирі знаходиться на постійній основі собака великої породи, яка чинить шкоду майну позивача.

З метою припинення незаконних дій щодо користування належним йому на праві власності нерухомим майном з боку невстановлених осіб, ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 Кримінального кодексу України. Уповноваженими особами Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області 16.11.2024 в ЄРДР зареєстроване кримінальне провадження № 0000391.

Згідно протоколу допиту свідка від 20.11.2024 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір?ю ОСОБА_5 , чоловіком цивільним шлюбом ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та сестрою 2020 року народження, вселились в квартиру у січні 2023 року, після смерті ОСОБА_4 , який, зі слів відповідача, є її батьком. Як стверджує відповідач, вона є єдиною спадкоємицею померлого батька, оскільки інші родичі відсутні. При цьому, нею готуються документи з метою вирішення питання оформлення права власності на частку квартири, яка належала її батькові, в судовому порядку.

Водночас, відповідачем під час допиту свідка не були надані жодні належні докази в підтвердження: родинних зв`язків з померлим власником 1/3 частки квартири ( ОСОБА_4 ), як то свідоцтво про народження; факту звернення за прийняттям спадщини (враховуючи сплив 24 місяців на дату допиту з моменту відкриття спадщини); факту відкриття спадкової справи та відсутності інших спадкоємців.

5. Норми права, які застосував суд.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно із статтею 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідноіз законом іє необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров?я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла.

Статтею 317 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов?язків власник зобов?язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім?ї, інших осіб.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У статті 9 Житлового кодексу України (далі ЖК України) передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об?єднань.

Частиною першою статті 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України,осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, зокрема без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов?язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі (постанови Верховного Суду від 23.10.2024 у справі № 523/7813/20; від 06.11.2024 року у справі № 752/27110/21).

Положення статті 391 ЦК України визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім?ї, а також не належать до кола осіб, які із ним постійно проживають і ведуть спільне господарство, усунення порушень права власності у будь-який час.

У спірних правовідносинах є конкуренція прав на повагу до житла скаржника, який не є власником будинку, та правом власності на нього позивача. Задоволення позову є втручанням у право на повагу до житла скаржника, а відмова у його задоволенні допускає втручання у право власності позивача.

Наведені вище приписи та практика їхнього застосування є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, яка без згоди власника зайняла житлове приміщення. Тому суду слід з?ясувати, чи є легітимна мета втручання у право на повагу до житла, а за її наявності - чи пропорційним цій меті є задоволення позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17).

В постанові Касаційного цивільного суду Верховного суду від 06.11.2024 у справі № 752/27110/21 суд виснує: «Матеріалами справи підтверджено, що особа 2 не є власником будинку, однак проживає у ньому всупереч волі власника особа 1, чим створює останньому перешкоди у володінні своїм майном. Верховний Суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права особа 1,як власника спірного житла захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Установивши зазначене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для виселення відповідача із вказаного житла та необхідність захисту прав особа 1, як власника спірного житлового будинку, який внаслідок дій особа 2 позбавлений можливості користуватися своєю власністю. Право членів сім?ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім?ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім?ї.

Відповідно до висновку у п.п. 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч. 6 ст.81 ЦПК України).

На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

6. Висновки суду та мотиви прийнятого рішення.

В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не є членом сім`ї власника квартири, позивач ОСОБА_1 не надавав останній дозвіл на проживання у квартирі яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , окрім того відповідач ОСОБА_2 не надала до суду будь-яких доказів на підтвердження її права власності або права користування вищевказаною квартирою, а тому на основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що пред`явлені позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_2 разом зі своєю сім`єю самоправно проживають у квартирі, добровільно залишити житло не бажають, чим створює позивачеві перешкоди у здійсненні його законний прав та інтересів щодо квартири.

6. Розподіл судових витрат

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги, було задоволено у повному обсязі тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 273, 280-282, 354,355 ЦПК України, суд

ухвалив:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211 грн 20 коп. (одна тисяча двісті одинадцять грн 20 коп.).

Копію рішення направити учасникам справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.

Повне найменування сторін:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 ;

відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Суддя С.В. Гелла