Справа № 465/8203/25
Провадження 2-о/465/328/25
РІШЕННЯ

Іменем України

17.09.2025 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Мартьянової С.М.

присяжних Поліщук Н.М., Козак Л.В.

при секретарі судових засідань Безпяткової Р.О.

за участю:

прокурора Машталяра Ю.А.,

представника ОСОБА_1

особи, щодо якої розглядається заява ОСОБА_2

заінтересованої особи ОСОБА_3

лікаря-психіатра ОСОБА_4

представника психіатричного закладу КНП ЛОР «ЛОКПЛ» - Костур О.В.

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за заявою в.о. завідувача відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» Костур Ольги Володимирівни про госпіталізацію та лікування в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару КНП ЛОР ЛОКПЛ ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , заінтересована особа ОСОБА_5 , -

в с т а н о в и в:

16 вересня 2025 року Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» звернулося до суду із заявою про госпіталізацію в примусовому порядку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування заяви покликається на те, що 15.09.2025 о 22:01 год. в примусовому порядку в супроводі працівників поліції поступив громадянин ОСОБА_2 , 2005 року народження, мешканець АДРЕСА_2 , який був оглянутий в приймальному відділенні КНП ЛОР ЛОКПЛ черговими лікарями-психіатрами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які дійшли до висновку, що громадянин страждає на важкий психічний розлад, а саме: Шизотипові розлади - F21 (діагноз згідно Міжнародної класифікації хвороб МКХ-10) і потребує госпіталізації та лікування в примусовому порядку в умовах психіатричного стаціонару.

Також ОСОБА_2 було оглянуто 16 вересня 2025 року лікарською комісією у складі: в.о. завю. відділення ОСОБА_8 та лікуючого лікаря ОСОБА_4 , які дійшли до висновку про те, що даний громадянин страждає на важкий психічний розлад Шизотипові розлади - F21 (діагноз згідно МКХ-10). Внаслідок цього вказаний громадянин не може адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, виявляє реальну загрозу для себе/оточуючих.

Комісія дійшла висновку, що подальше лікування даного громадянина можливе лише в умовах психіатричного закладу в примусовому порядку, так як ОСОБА_2 в силу свого психічного стану не може надати усвідомлену згоду на подальше лікування в умовах КНП ЛОР ЛОКПЛ.

Представник психіатричного закладу КНП ЛОР «ЛОКПЛ» та лікар-психіатр підтримали заяву в повному обсязі та просили її задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні підтримав заяву в повному обсязі, просить таку задовольнити.

ОСОБА_2 (особа, щодо якої розглядається заява) та його захисник поклалися на розсуд суду.

Заінтересована особа ОСОБА_3 просила заяву задовольнити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, думку прокурора щодо задоволення заяви, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заяву слід задоволити враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Судом встановлено, що 15 вересня 2025 року о 22.01 в примусовому порядку поступив ОСОБА_2 до КНП ЛОР "Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня" в супроводі працівників поліції

Зі слів матері ОСОБА_3 , змінився у поведінці близько 2,5 роки тому почав конфліктувати з батьками, став дратівливим, замкнутим, відмовлявся від будь-яких соціальних контактів. Пацієнта почало дратувати, що батьки не узгоджують з ним зміни, які здійснюють у квартирі (конфліктував коли намагалися зробити косметичний ремонт у кухні, коли мама захотіла змінити тюль у кімнаті). Почав проявляти агресію до батька через різні дрібниці, різав без причини йому шнурки на взутті. У зв`язку з цим батьки вирішили залишити пацієнта самого на день, щоб дати можливість заспокоїтися. Проте наступного дня пацієнт відмовився впустити батьків до квартири та захотів продовжити жити сам, з того моменту батьки мешкають окремо. Періодично батьки заходили в квартиру і приносили йому їжу. Свою поведінку відносно батьків пояснює тим, що вони чинили над ним психологічне і фізичне насилля. Пацієнт розповідає, що в нього з батьками було багато конфліктів на побутовому фоні, проте детально пояснити та навести конкретні приклади конфліктів не може. Влітку 2023 після невдалої спроби здати НМТ і вступити в університет пацієнта почали турбувати "тривожні думки", "переживав за дрібниці","міг піти в магазин і сумніватися, чи не переплатив за щось", "відволікався від всього", порушився нічний сон. В серпні вперше звернувся за допомогою до психіатра, проте після першої консультації відмовився від подальших консультацій та попросив у мами знайти іншого лікаря. Згодом звернувся до іншого психіатра. Приймав ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з позитивним ефектом, проте у листопаді 2023 року самостійно відмінив. Повторно звернувся за допомогою до психіатра у березні 2024. Було призначено ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , проте пацієнт "не наважився" почати прийом призначеного лікування. В червні 2024 року намагався повторно скласти НМТ, проте не пішов на іспит. Зі слів матері, з червня психічний стан поступово погіршувався.

Протягом останнього місяця пацієнт не виходив з квартири на вулицю, перестав слідкувати за особистою гігієною, не купував собі продукти, почав відмовлятися від їжі, значно схуд. Був зациклений на тому, що пропустив НМТ, просив маму записати на прийом до лікаря, щоб видали довідку, за допомогою якої зміг би скласти іспит на додатковій сесії. 10.09.2024 пацієнт самостійно повідомив батьків, що в нього не відчиняються двері. Коли батьки прийшли відремонтувати, то почав конфліктувати з ними та викликав поліцію. Матір викликала бригаду ЕМД. При обстеженні бригадою ЕМД допомоги було виявлено рівень цукру - 0.6 ммоль/л. У зв?язку з таким станом бригадою ЕМД у супроводі поліції був доставлений у КНП ЛОР ЛОКПЛ. Перебував на стаціонарному лікуванні з 10.09.2025 по 30.09.2025 з діагнозом: Шизотиповий розлад. псевдопсихопатоподібний варіант.

Після виписки, зі слів матері, лікування не продовжував приймати. відокремився від сім`ї, був замкнутим, не виходив з дому. За цей рік не прибирав вдома, збирав сміття вдома, перетворив квартиру на смітник, збирає рідини в банках. Зі слів матері, пацієнт тривалий час майже не їсть, останні декілька днів повністю відмовлявся від їжі, помітно похудав. За викликом матері пацієнта бригадою ЕМД в супроводі працівників поліції доставлений до ПЛДВ КНП ЛОР ЛОКПЛ. На час огляду пацієнт неохайний, у рваному грязному одязі, смердить, без нижньої білізни. Глюкоза крові 3.1 ммоль/л, на вигляд астенізований, виражено блідий. За письмовим проханням матері пацієнта та на підставі загрози власному життю пацієнт госпіталізований в КНП ЛОР ЛОКПЛ на стаціонарне лікування в примусовому порядку.

На момент огляду у відділенні пацієнт продуктивному мовному контакту малодоступний, на поставлені запитання відмовляється відповідати, зазначає, що "все незаконно, він не має бути у відділенні ні хвилини". На запитання щодо харчування не відповів, перестав говорити. Під час розмови пацієнт напружений, зоровий контакт підтримує. Емоційно маловиразний, проте періодично відреагування носять гнівливий характер. Афективний фон знижений. Мислення сповільнене за темпом, із зісковзуванням та схильністю до резонерства. Пацієнт ззовні неохайний у брудному одязі, на вигляд астенізований, шкірні покриви бліді.

15.09.2025 ОСОБА_2 була оглянутий лікарською комісією у складі: Куртвелієвим Н.Р. та Лісовець М.Я., які дійшли до висновку, що ОСОБА_2 , страждає на важкий психічний розлад, а саме Шизотипові розлади F21; уточнення діагнозу: псевдопсихопатоподібний варіант. Даний розлад психічної діяльності позбавляє ОСОБА_2 здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, внаслідок чого пацієнт виявляє реальні наміри вчинити (чи вчиняє) дії, що являються собою безпосередню небезпеку для нього (неї) чи оточуючих. А саме: відмовляється від прийому їжі, відмовляється приймати їжу від родичів, а сам не виходить з дому.

В матеріалах справи міститься заява від матері ОСОБА_3 , в якій вона просить госпіталізувати її сина ОСОБА_2 на стаціонарне лікування, у зв`язку із погіршенням психічного стану, невжиттям їжі протягом тривалого часу, не виходом з квартири, не пусканні батьків до квартири.

Закон України «Про психіатричну допомогу» визначає правові та організаційні засади забезпечення громадян психіатричною допомогою виходячи із пріоритету прав і свобод людини і громадянина, встановлює обов`язки органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з організації надання психіатричної допомоги та правового і соціального захисту, навчання осіб, які страждають на психічні розлади, регламентує права та обов`язки фахівців, інших працівників, які беруть участь у наданні психіатричної допомоги, здійсненні соціального захисту та навчання осіб, які страждають на психічні розлади.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг (ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Статтею 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, а також у випадках проведення експертизи стану психічного здоров`я особи або застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Статтею 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.

У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

Відповідно доч.ч.1,2ст.340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом. До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).

Згідно з висновком комісії лікарів психіатрів 25 відділення Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» у складі: Костур О.В., Кошіль М.Р., від 16 вересня 2025 року ОСОБА_2 потребує подальшого лікування в примусовому порядку в психіатричному стаціонарі в зв`язку з наявністю у нього на момент огляду тяжкого психічного розладу, а саме: F21 Шизотипові розлади. Даний розлад психічної діяльності позбавляє громадянина ОСОБА_2 здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку.

Зважаючи на поведінку ОСОБА_2 , небезпеку дій, які ним вчинялися, беручи до уваги висновок комісії лікарів-психіатрів та те, що її лікування можливе лише в умовах стаціонарного психіатричного стаціонару для отримання такого комплексного лікування, суд приходить до висновку, що заява підставна та підлягає до задоволення.

Керуючись статтями 12,13,81,341,342 ЦПК України,ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу», суд

у х в а л и в :

заяву задовольнити.

Госпіталізувати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» для примусового лікування в умовах психіатричного стаціонару.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення має право на поновлення строку на апеляційне оскарження в порядку вимог ч.2 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 24.09.2025

Суддя Мартьянова С.М.

Присяжні Поліщук Н.М.

Козак Л.В.