К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2025 року місто Київ

справа № 761/45560/24

апеляційне провадження № 22-ц/824/12903/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Поливач Л.Д.

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Кордюкової Ж.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України», треті особи: ОСОБА_2 , Національна академія медичних наук України про визнання незаконним та скасування наказу про прийняття на роботу,-

в с т а н о в и в :

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ДУ «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України», треті особи: ОСОБА_2 , Національна академія медичних наук України про визнання незаконним та скасування наказу про прийняття на роботу.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що з 26 листопада 2024 року працює у відповідача на посаді старшого наукового співробітника лабораторії промислової токсикології і гігієни праці при використанні хімічних речовин ім. Академіка Національної академії медичних наук України Трахтенберга Ісака Михайловича відділу по визначенню факторів виробничого середовища і гігієнічних досліджень.

26 листопада 2024 року вона дізналась, що ОСОБА_2 обіймає посаду заступника директора з науково-практичної роботи відповідно до наказу від 09 квітня 2020 року.

Вважає наказ від 09 квітня 2020 року про прийняття на роботу ОСОБА_2 незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки він був прийнятий на роботу без погодження з вченою радою, тобто з порушенням Статуту відповідача та Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність».

Посилаючись на наведене, позивачка просила визнати незаконним та скасувати наказ Інституту медицини праці від 09 квітня 2020 року №14-К2 про прийняття на роботу ОСОБА_2 доктора медичних наук, професора на посаду заступника директора з науково-практичної роботи Інституту медицини праці.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що призначення ОСОБА_2. на посаду заступника директора з науково-практичної роботи прямо порушує право позивачки на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Вказує, що кандидатура ОСОБА_2. на посаду заступника директора з науково-практичної роботи на засіданнях Вченої ради не погоджувалася. Тобто ОСОБА_2 обіймав та на даний час обіймає посаду заступника директора з науково-практичної роботи незаконно, порушуючи Статут ДУ «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» та Закон України «Про наукову і науково-технічну діяльність».

В судовому засіданні ОСОБА_1. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник ДУ «Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» - Ягич М.М. поклався на розсуд суду.

Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення учасників справи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 05.06.2019 перебувала в трудових відносинах з відповідачем, які припинились згідно з наказом від 28.04.2021 № 42-КЗ у зв`язку звільненням її з роботи за прогул без поважних причин.

13.04.2020 ОСОБА_2 , доктор медичних наук, професор, був прийнятий на роботу на посаду заступника директора з науково-практичної роботи Інституту медицини праці відповідно до наказу від 09.04.2020 №14-К2.

26.11.2024 ОСОБА_1 на підставі наказу від Інституту медицини праці від 25.11.2024 №246-К1 прийнято на роботу на посаду старшого наукового співробітника лабораторії промислової токсикології і гігієни праці при використанні хімічних речовин ім. Академіка Національної академії медичних наук України Трахтенберга Ісака Михайловича відділу по визначенню факторів виробничого середовища і гігієнічних досліджень.

26.11.2024 затверджено посадову інструкцію старшого наукового співробітника Інституту медицини праці, з якою ознайомилась позивач.

Згідно з листом Інституту медицини праці від 04.12.2024 №01.970 повідомив, що відомості про погодження та затвердження кандидатури ОСОБА_2 , на посаду заступника директора з науково-практичної роботи Інституту медицини праці відсутні.

Пунктом 6.18 Статуту Інституту медицини праці встановлено, що директор установи може мати заступника директора з наукової роботи, заступника директора з науково-практичної роботи та заступника директора з загальних питань. Заступники директора призначаються за погодженням із вченою радою установи і затверджуються Президією НАМН України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не навела обставин та не надала жодних доказів, які б дійсно свідчили про порушення її прав як працівника та як старшого наукового співробітника, внаслідок призначення на посаду заступника директора з науково-практичної роботи ОСОБА_2 без дотримання вимог 6.18 Статуту Інституту медицини праці. Судом не встановлено, що відсутність погодження та затвердження кандидатури ОСОБА_2 на посаду заступника директора з науково-практичної роботи будь-яким чином порушує трудові права позивачки та об`єктивно перешкоджає виконанню нею її посадових обов`язків. Сама лише незгода позивача з процедурою та порядком призначення ОСОБА_2 на посаду заступника директора з науково-практичної роботи Інституту медицини праці не тягне наслідком визнання неправомірним та скасування наказу, згідно з яким його було призначено на посаду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 2 КЗпП України встановлено, що право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на гідне ставлення з боку роботодавця, інших працівників, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби або реабілітації, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

У частині першій статті 36 КЗпП України встановлено підстави припинення трудового договору.

Частиною 1 статті 2 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» визначено, що метою цього Закону є врегулювання відносин, пов`язаних з провадженням наукової і науково-технічної діяльності, та створення умов для підвищення ефективності наукових досліджень і використання їх результатів для забезпечення розвитку всіх сфер суспільного життя.

Захист прав - це передбачені законом способи охорони прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Правом звернення до суду з позовом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи законних інтересів та, відповідно, таке цивільне право або інтерес може бути захищено судом у спосіб, який, зокрема, не суперечить чинному законодавству, договору та має бути ефективним.

Застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, провадження № 14-91цс20, пункт 86).

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі. Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) є його предмет і підстава.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача. Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки.

Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.

Правова підстава позову - це посилання у позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 161/2823/19.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, зазначила, що призначенням на посаду ОСОБА_2 без дотримання вимог 6.18 Статуту Інституту медицини праці, порушуються її право як працівника, оскільки п.2.5 посадової інструкції старшого наукового співробітника Інституту медицини праці встановлено, що за дорученням заступника директора з науково-практичної роботи вона бере участь у забезпеченні співпраці установи з іноземними та міжнародними організаціями, приймає участь в програмах Європейського Союзу та закордонних відряджень.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суд, що факт призначення ОСОБА_2 на посаду заступника директора з науково-практичної роботи без дотримання вимог 6.18 Статуту не свідчить про порушення прав позивача як працівника та як старшого наукового співробітника.

Обставин, які б давали підстави стверджувати, що відсутність погодження та затвердження кандидатури ОСОБА_2 на посаду заступника директора з науково-практичної роботи будь-яким чином порушує трудові права позивачки та об`єктивно перешкоджає виконанню нею її посадових обов`язків, судом не встановлено та позивачем не зазначено.

З огляду на наведене, колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційний скарги про те, що призначення ОСОБА_2 на посаду заступника директора з науково-практичної роботи прямо порушує право позивачки на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Суд першої інстанції обгрунтовано вказав, що сама лише незгода позивача з процедурою та порядком призначення ОСОБА_2 на посаду заступника директора з науково-практичної роботи Інституту медицини праці не тягне наслідком визнання неправомірним та скасування наказу, згідно з яким його було призначено на посаду, за позовом ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про незабезпечення повного та всебічного розгляду справи судом та неврахування наявних у матеріалах справи доказів безпідставними, оскільки суд встановив обставини справи у достатньому обсязі для правильного її вирішення та ухвалення законного судового рішення по суті спору.

Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування рішення суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: