Номер провадження 2/404/2774/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року Фортечний районний суд міста Кропив ницького

в складі: головуючого судді Кулінка Л.Д.

за участю секретаря Котової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в місті Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , до Російської Федерації, про стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , у грудні 2023 року звернулась до суду з позовом про стягнення з Російської Федерації на її користь моральної шкоди в сумі 30000000,00 грн. Позов мотивований тим, що 17 червня 2011 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 . Вона є членом сім`ї військовослужбовця, який загинув. Чоловік позивача - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 загинув від наскрізного вогнепалього поранення лівої половини грудної клітини, розтрощення лівої легені, ушкодження внаслідок військових дій від інших вибухових осколків. Порання та причина смерті чоловіка пов`язана із захистом Батьківщини. Внаслідок смерті чоловіка у результаті військової агресії Російської Федерації вона відчуває безперервний, невгамовний душевний біль та страждання, втратила душевний спокій, постійно відчуває незахищеність та розчарування, втратила сенс життя та віру в майбутнє, важка втрата не дає можливості нормально спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний спосіб соціального життя. Діями відповідача їй завдану непоправну моральну шкоду. З урахуванням характеру і обсягу завданих моральних страждань позивача, істотності порушення її конституційних прав та прав її чоловіка, неможливості їх поновлення, умисного характеру дій відповідача, позивач оцінила моральну шкоду у розмірі 30000000 грн, яку просить стягнути з відповідача.

Ухвалою судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 27 грудня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 19).

Під час проведення підготовчого засідання, судом з`ясовано, що позов подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 Цивільного процесуального кодексу України.

У зв`язку з чим, ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 17 грудня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 , до Російської Федерації, про стягнення моральної шкоди, залишено без руху, та надано строк для усунення недоліків (а.с.39-43).

На виконання вимог ухвали Кіровського районного суду міста Кіровограда від 17 грудня 2024 року позивачем подано позовну заяву (вх. № 53796 від 30.12.2024 року), якою усунуто недоліки вказані в ухвалі суду від 17.12.2024 року (а.с.46-48).

Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 17 січня 2025 року продовжено розгляд справи за позовом ОСОБА_1 , до Російської Федерації, про стягнення моральної шкоди. Призначено підготовче засідання (а.с.49).

Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 17 лютого 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, призначено судове засідання (а.с. 53).

Позивач в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву (вх. № 37011 від 16.09.2025 року) про розгляд справи за її відсутності та підтримання позовних вимог.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 103), причини неявки суду не відомі, заяв, клопотань та відзиву на позов до суду не подавав.

Розглянувши наявні матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке.

Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції у Кіровоградській області 17 червня 2011 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що складено відповідний актовий запис № 283. Прізвище після реєстрації шлюбу чоловіка: ОСОБА_2 , дружини: ОСОБА_1 . Зазначене підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 17 червня 2011 року (а.с.12).

Прапорщик ОСОБА_2 дійсно безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпечення її проведенні і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, що підтверджується довідкою про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України № 312 від 30.01.2015 року (а.с.13).

Відповідно до довідки про причину смерті (до форми № 106/о № 632/А видається для поховання) від 23.06.2015 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , причина смерті: розтрощення лівої легені, наскрізне вогнепальне осколкове поранення лівої половини грудної клітини, ушкодження внаслідок військових дій від інших вибухів осколків в зоні АТО (а.с. 14).

Відповідно до свідоцтва про смерть виданого Відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце смерті: Україна, Донецька, Луганська область, про що складено відповідний актовий запис № 6551 (а.с.16).

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 від 28 серпня 2015 року ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, посвідчення безтермінове і дійсне по всій території України (а.с. 11).

Згідно витягу з протоколу засідання військово-лікарської комісії Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 07 лютого 2022 року № 39, поранення та причина смерті, прапорщика ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3, яке стало причиною його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , пов`язані із захистом Батьківщини. Постанову про причинний зв`язок поранення та причини смерті за протоколом засідання Центральної військово-лікарської комісії від 15.02.2016 № 581 відмінено (а.с. 15).

Згідно статті 3, статті 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини.

Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19.12.2016 року).

Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів.

Відповідно до статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої станом на 13.08.2014 року була держава відповідач - Російська Федерація, право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути умисно позбавлено життя інакше ніж на виконання смертного вироку суду, винесеного після визнання його винним у вчиненні злочину, за який закон передбачає таке покарання. Позбавлення життя не розглядається як таке, що вчинене на порушення цієї статті, якщо воно є наслідком виключно необхідного застосування сили: a) для захисту будь-якої особи від незаконного насильства; b) для здійснення законного арешту або для запобігання втечі особи, яку законно тримають під вартою; c) при вчиненні правомірних дій для придушення заворушення або повстання.

Зміст статті 2 Конвенції покладає на державу два види зобов`язання: негативне - держава має утримуватися від порушення права на життя, позитивне - держава повинна забезпечувати захист і реалізацію права на життя.

Збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (стаття 1 Закону України «Про оборону України»).

Указом виконуючого обов`язки Президента України від 14 квітня 2014 року «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» оголошено про початок Антитерористичної операції (АТО).

Постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII, зі змінами затверджено заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», якою Верховна Рада України визнала РФ державою-агресором.

Постановою Верховної Ради України від 21.05.2015 № 462-VIII було схвалено Заяву Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Ukraine and the Netherlands v. Russia» (заява №. 8019/16, № 43800/14, № 28525/20) суд дійшов висновку, що величезна кількість наведених у рішенні доказів демонструє, поза розумним сумнівом, що внаслідок військової присутності Росії на сході України та вирішального ступеня впливу та контролю, яким вона користувалася над територіями, які контролювали сепаратисти на сході України… ці території перебували з 11 травня 2014 року та надалі під ефективним контролем РФ.

Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія Російської Федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно-визнаних кордонів України.

Вищевказаним міжнародним документом засвідчено, що силові дії Російської Федерації, що тривають з 20.02.2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974 року.

Відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.

На підставі статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

Відповідно до статті 32 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, учасником якої станом на 22.08.2017 року була держава відповідач Російська Федерація, забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей.

Суд звертає увагу на те, що військова агресія та окупація Російською Федерацією територій України є не тільки порушенням суверенітету й територіальної цілісності України, але й порушенням основоположних принципів та норм міжнародного права. Така військова агресія супроводжується злочинами геноциду проти народу України, а також іншими військовими злочинами збройних сил та вищого керівництва російської федерації.

Згідно статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , загинув від розтрощення лівої легені, наскрізне вогнепальне осколкове поранення лівої половини грудної клітини, ушкодження внаслідок військових дій від інших вибухів осколків в зоні АТО (Донецька, Луганська області) під час виконання військового обов`язку по захисту Батьківщини.

Статті 3, 8, 12, 28 Загальної декларації прав людини 1948 року гарантують кожній людині право на життя, свободу і особисту недоторканність, ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом, вільне пересування і вибір місця проживання у межах кожної держави, соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність його житла. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 року № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Після смерті ОСОБА_2 органами державної влади проведено ефективне розслідування щодо обставин смерті особи, за результатом якого констатовано причини загибелі ОСОБА_2 пов`язана із захистом Батьківщини, отже одна з гарантій, закріплених статтею 2 Конвенції, державними органами України дотримана.

Згідно частини другої статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання моральної шкоди іншій особі.

Пунктом 9 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.

Згідно статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із душевними стражданнями, у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, а також ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В абзаці другому пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Тобто, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 року у справі № 686/13212/19.

Верховний Суд у постанові від 18.05.2022 року по справі № 760/17232/20-ц, у постанові від 14.04.2022 року по справі № 308/9708/19 дійшов висновку, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Пунктом 2 Будапештського меморандуму Російська Федерація взяла на себе зобов`язання разом зі Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

У відповідності з Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці.

Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.

Суд вважає, що Російська Федерація, порушивши наведені міжнародні норми, вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому не має судового імунітету в частині вимог про відшкодування шкоди.

Аналогічні за змістом правові позиції викладені Верховним Судом у справах №490/955/19 постанова від 28.07.2022, № 311/498/20 постанова від 22.06.2022, № 428/11673/19 постанова від 18.05.2022 Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 15.09.2022 по справі № 990/80/22.

Загальновідомо (тобто таке, що не потребує доказування - частина третя статті 82 Цивільного процесуального кодексу України), що Російська Федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом яких вона звернулася до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду, в якому би Російська Федерація не користувалася судовим імунітетом, тобто до суду Російської Федерації.

Таким чином, звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

З часу відкриття провадженні у даній справі відповідач мав достатньо часу для спростування своєї вини щодо причин смерті ОСОБА_2 , тим самим відповідач не спростував своє порушення статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 3, статті 27 Конституції України, оскільки не навів чітких, переконливих доводів, підтверджених належними допустимими та достовірними доказами, що державою агресором Російською Федерацією, вжито всіх можливих превентивних заходів для убезпечення і збереження життя громадян України власним військовим контингентом та недопущення неконтрольованого використання зброї, а смерть зазначеної особи сталась з вини інших осіб.

За встановлених обставин через військову агресію відповідача ОСОБА_2 був позбавлений життя і за таке порушення права на життя несе відповідальність відповідач.

За нормою частини 6 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Таким чином, Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, яка втратили рідну і близьку їй людину, та, відповідно, саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями моральної шкоди.

Отже, судом встановлено всі обов`язкові елементи складу цивільного правопорушення, як: шкода, протиправна поведінка її заподіювача, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та його вина.

Частиною 1 статті 1167 Цивільного кодексу України, передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктом 2 частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України, встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Приписами частини другої статті 1168 Цивільного кодексу України, передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Вирішуючи питання щодо розміру компенсації за спричинену позивачці моральної шкоди, суд виходить із тривалості порушення, яке продовжує існувати і на даний час, його наслідків для позивачки, яка змушена докладати зусиль для влаштування свого побуту внаслідок втрати чоловіка, вік позивачки, для якої такі кардинальні зміни в її житті є складними та обтяжливими.

Врахувавши конкретні обставини справи, глибину завданої позивачу моральної шкоди, характер та обсяг душевних страждань, яких зазнала позивачка, з урахуванням приписів розумності і справедливості, тривалості моральних страждань, а також врахувавши характер та тривалість порушення, яке продовжувало існувати на час розгляду справи, наслідки такого порушення для позивача, яка внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України зазнала трагічних втрат в зв`язку із загибеллю чоловіка, який захищав Батьківщину, що призвело до незворотних наслідків та порушення нормальних життєвих зв`язків, здійснюючи свою оцінку на основі справедливості, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги, пред`явлені до відповідача Російської Федерації, та стягнути з останнього на користь позивача 30000000,00 грн моральної шкоди, вважаючи таку суму справедливою компенсацією за втрату позивачем чоловіка.

Відповідно до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач у цій справі від сплати судового збору звільнена відповідно до пункту 22 статті 5 Закону України «Про судовий збір», він підлягає стягненню з відповідача Російської Федерації в дохід держави.

На підставі статтей 16, 22, 386, 1166, 1187, 1188 ЦК України, керуючись статтями 4, 5, 12, 13, 77-81, 89, 141, 258-260, 263-265, 272 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 , до Російської Федерації, про стягнення моральної шкоди, задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з держави Російської Федерації на користь ОСОБА_1 , моральну шкоду в сумі 30000000,00 грн.

Стягнути з держави Російської Федерації в дохід держави України судовий збір в сумі 450000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Російська Федерація в особі Посольства російської федерації в Україні, місцезнаходження: м. Київ, Повітрофлотський проспект, буд. 27.

Повний текст рішення суду буде складено 29.09.2025 року.

Суддя Фортечного районного

суду міста Кропивницького Людмила КУЛІНКА

Суддя Фортечного районного суду

міста Кропивницького Л. Д. Кулінка