Номер провадження: 22-ц/813/3683/25
Справа № 523/3765/24
Головуючий у першій інстанції Сувертак І.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Сегеди С.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ярчук Наталія Володимирівна, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ярчук Наталія Володимирівна до Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій ім. Пирогова» приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ярчук Наталія Володимирівна звернулась до суду із позовом до Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій ім. Пирогова» приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ» (-далі ДП «КС ім. Пирогова») про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та моральної шкоди.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 25 травня 2021 року позивачку було прийнято на посаду бухгалтера до ДП «КС ім. Пирогова», звільнено 18 серпня 2023 року на підставі наказу №132 від 18.08.2023 за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Згідно довідки ДП «КС ім. Пирогова, станом на 20 листопада 2023 року це підприємство перед нею має заборгованість по заробітній платі у сумі 13 782,57 грн. Місячний заробіток позивачки складав за 6 700,00 грн. (Мінімальна заробітна плата, станом на 2023 рік). Заборгованість підприємства по заробітній платі станом на листопад 2023 року (на час звільнення): 13 782.57 грн. Позивачка мала право на отримання невиплаченої їй заробітної плати у день її звільнення. З вини відповідача позивачка не отримала свою заробітну плату у сумі 13 782, 57 гривень. Крім того, розмір середнього заробітку за місяці затримки (вересень, жовтень, листопад, грудень, січень) виплати за розрахунками позивачки становить 33 900 гривні. (4 місяці по 6 700, 00 грн, - мінімальна заробітна плата за 2023 рік і 7 100 гривень - мінімальна заробітна плата за 2024 рік). Таким чином, конституційне право на отримання заробітної плати у встановлені законом строки порушено та підлягає захисту. З цих підстав вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Крім заявлених вище позовних вимог, позивачка просила відшкодувати нанесену їй моральну шкоду в розмірі 50 000,00 гривень.

03 квітня 2024 року до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача - ДП «КС ім. Пирогова» Лисогор Вероніка Геннадіївна, фактично визнала, що заробітна плата у розмірі 13 782,57 грн не була вчасно виплачена ОСОБА_1 , однак не з вини відповідача, оскільки для перерахування заробітної плати позивачем не було надано на адресу підприємства актуальних реквізитів банківського рахунку і фактично здійснити перерахування грошових коштів не було можливим. Відразу ж після отримання позовної заяви та актуальних банківських реквізитів 12 березня 2024 року ОСОБА_1 було перераховано належні їй грошові кошти у розмірі 13 782,57 грн. (а.с. 32-53).

Таким чином, відповідач просив відмовити у задоволенні позову в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати та моральної шкоди.

Представник позивачки ОСОБА_1 , адвокат Ярчук Н.В., надала заяву в котрій просила пришвидшити розгляд справи та розглянути справу за відсутності позиваки та її представника, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. (а.с. 65,66).

Представник відповідача, ДП «КС ім. Пирогова», в судове засідання не прибув, про розгляд справи обізнаний належним чином, причин неявки суду не повідомив та з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався. Свою правову позицію висловив у відзиві на позовну заяву (а.с. 32,33).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси позов ОСОБА_1 до ДП «КС ім. Пирогова» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та моральної шкоди залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі позивачка, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ярчук Н.В., просить суд рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В судове засідання, призначене на 17 вересня 2025 року об 15:20 год сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками, наявними в матеріалах справи (а.с. 93).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною 1 статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 1 статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього ( стаття 4 КЗпП України).

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу .

Згідно частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 травня 2021 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду бухгалтера до ДП «КС ім. Пирогова», звільнено 18 серпня 2023 року згідно наказу №132 від 18.08.2023 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

Згідно довідки ДП «КС ім. Пирогова» ЗАТ, станом на 20 листопада 2023 року це підприємство мало перед позивачкою заборгованість по заробітній платі у сумі 13 782,57 грн (а.с. 7,9,13,14).

Відповідно до вимог ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів.

Згідно вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день його звільнення.

Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені ні пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимог про розрахунки.

Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки на день фактичного розрахунку.

Однак, стороною позивача не надано доказів звернення до відповідача з відповідним проханням зверненням, з наданням відповідних банківських реквізитів, для перерахування належних до виплати сум заробітної плати у розмірі 13 782,57 грн.

Вже після отримання копії позовної заяви із контактними даними позивача та її адвоката, 12 березня 2024 року ОСОБА_1 було перераховано належні їй грошові кошти у розмірі 13 782,57 грн (а.с. 53).

Таким чином, суд прийшов до висновку, що заробітна плата не була виплачена позивачці вчасно не з вини відповідача, отже позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі не підлягають до задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та моральної шкоди є похідними та без задоволення первісних позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, не можуть бути задоволені і вони.

У ході розгляду даної справи позивачем, у порядку статті 81 ЦПК України, не було надано суду належних і допустимих доказів на спростування відзиву сторони відповідача, а також не було обґрунтовано наявність передбачених статтею 82 ЦПК України обставин, які б зумовлювали звільнення від доказування наявності наведених ним обставин.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Seryavin & Others v. Ukraine, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07.10.2010 (остаточне 21 лютого 2011 року) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10.02.2010 (остаточне 10 травня 2011 року) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачкою ОСОБА_1 доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що при звільненні її з роботи саме з вини відповідача, ДП «КС ім. Пирогова», вона не отримала у встановлений законом строк всіх сум, що належать їй, у розмірі 13 782,57 грн, тому вона має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в розмірі 33 900 грн за вересень, жовтень, листопад, грудень 2023 року та січень 2024 року (6 700 грн х 4 місяців + 7 100 грн) та відшкодування моральної шкоди за порушення її трудових прав. Й, навпаки відповідачем не було спростовано підстави позову.

Так, Верховний Суд у постанові від 30.10.2019 у справі №510/2117/15 (провадження №61-28348св18) зробив наступний висновок: «Згідно частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» у свою чергу визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз зазначених норм свідчить, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Законом прямо покладається на підприємство, установу, організацію, які є роботодавцями, обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає відповідальність передбачена статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі №6-1626цс17, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або якщо він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день прийняття рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Тобто для звільнення роботодавця від юридичної відповідальності, встановленої статтею 117 КЗпП України, за затримку розрахунку із працівником при звільненні мають існувати об`єктивні обставини відсутності у цьому вини роботодавця, тягар доведення якої покладається законодавцем на нього.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 зазначеного Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від такої відповідальності. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі №6-144цс13».

Встановлено, що відповідач ДП «КС ім. Пирогова», не виконало передбачений законом обов`язок у встановлений строк провести зі звільненим повний розрахунок та виплатити всі суми, що належать їй, тобто 13 782,57 грн, що визнається роботодавцем у відзиві на позовну заяву.

Посилання відповідача на причину не проведення розрахунку при звільненні позивача на те, що працівник з відповідним проханням не звернувся та не надав відповідних банківських реквізитів, для перерахування належних до виплати сум заробітної плати у розмірі 13 782,57 грн, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки за законом ця причина не є поважної та також що звільняє роботодавця від відповідальності за ст. 117 КЗпП України.

Не погоджується колегія суддів із твердженням відповідача, що він 12 березня 2024 року виплатила позивачці 13 782,57 грн, оскільки копія довідки за реквізитами від 12.03.2024 не містить відомостей про перерахунок позивачці вказаної суми (а.с. 53).

Отже, в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає відповідальність передбачена статтею 117 КЗпП України, тобто виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки.

Із позовної заяви вбачається, що позивачка просить суд стягнути на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку в розмірі 33 900 грн за вересень, жовтень, листопад, грудень 2023 року та січень 2024 року (6 700 грн х 4 місяців + 7 100 грн).

Відповідач не оспорив правильність вказаного розрахунку заробітної плати, тому колегія суддів вважає, що вказані вимоги також є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо відшкодування моральної шкоди за порушення трудових прав.

У постанові від 08.09.2021 у справі №511/379/20 (провадження №61-6595св21) Верховний Суд виходив, що «Відповідно до положень статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У абзаці другому пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України

від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня

1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується

як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи винятків для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а статтею 237-1 цього Кодексу передбачено право працівника на відшкодування моральної шкоди порядку, визначному законодавством.

На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, яким надана оцінка судами першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що підтверджено факт порушення законних прав позивача щодо тривалого невиконання судового рішення про поновлення на роботі, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зав`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що діями відповідача порушено трудові права щодо тривалого невиконання судового рішення про поновлення на роботі позивача та завдано йому моральної шкоди, що передбачено статтею 237-1 КЗпП України».

Встановлено, що у даному випадку роботодавцем порушені трудові права позивачки шляхом не виплати йому розрахунку заробітної плати, яка належала їй на час звільнення у встановлені законом строки, що призвело до моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зав`язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 гривень, дії позивачки та відповідача, колегія суддів вважає, справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, задовольнити позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди частково та стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, наданих суду, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що позивачкою ОСОБА_1 доведено належним чином, що при її звільненні з роботи з вини відповідача, ДП «КС ім. Пирогова», вона не отримала у встановлений строк всіх сум, що належать їй, тому трудові права її були порушені у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України, отже вона має право на захист судом шляхом стягнення з відповідача на свою користь заробітної плати в розмірі 13 782,57 грн, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку в розмірі 33 900 грн та відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 грн.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 47, 116, 117, 237-1 КЗпП України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про задоволення позову частково.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4. ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ярчук Наталія Володимирівна задовольнити частково, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2024 року скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ярчук Наталія Володимирівна, до Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій ім. Пирогова» приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій ім. Пирогова ПАТ лікувальних оздоровчих закладів профспілок України «УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ», , місце розташування: 65102, м. Одеса, вул. Лиманна, буд. 170, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , невиплачену заробітну плату в розмірі 13 782,57 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 33 900,00 грн та моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 29 вересня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда