ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року

м. Харків

справа № 635/4644/24

провадження № 22-ц/818/3479/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Укравто Харків»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 квітня 2025 року в складі судді Пілюгіна О.М.

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариство з обмеженою відповідальністю «Укравто Харків» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що з 18.09.2020 перебував на посаді завідуючого регіональним складом-накопичувачем запчастин Приватного акціонерного товариства «Харків-Авто». Згідно наказу № 10Л від 04.04.2024 його звільнено з посади завідувача регіональним складом накопичувачем запчастин відділу торгівлі запчастинами, автоматеріалами і аксесуарами 04 квітня 2024 року за прогул на підставі п.4 ст.1 ст.40 КЗпП України, виплачено грошову компенсацію за 34 невикористані дні основної щорічної відпустки.

Зазначив, що у період з 26.02.2022 по 10.03.2022 він перебував на лікарняному. 11.03.2022 після закінчення лікарняного позивач прибув до відповідача за юридичною адресою: Харківська область, смт Пісочин, вулиця Надії, 15, де охоронець повідомив йому, що підприємство зачинено, працівники відсутні, керівництво евакуйоване. У той же день він прибув за місцем своєї безпосередньої роботи, яка знаходиться за адресою: Харківська область, смт Васищеве, де охоронцем було повідомлено, що за вказівкою головного юриста ОСОБА_3 йому заборонено прохід на робоче місце та виконання своїх обов`язків згідно з займаною посадою, а його посада зайнята іншою особою.

Пізніше він отримав від відповідача лист № 7-86 від 16.06.2022 з проханням терміново написати інформацію з приводу відсутності на роботі з 11.03.2022 по 16.06.2022. На що 22.06.2022 ним направлена відповідь, в якій зазначив, що 11.03.2022 після закінчення лікарняного прибув до товариства, де охоронець повідомив йому, що підприємство зачинено, працівники відсутні, керівництво евакуйоване. У той же день він прибув за місцем своєї безпосередньої роботи, де охоронцем було повідомлено, що за вказівкою головного юриста йому заборонено прохід на робоче місце та виконання своїх обов`язків згідно з займаною посадою, а його посада зайнята іншою особою. У листі позивач запитав щодо причин усунення його з посади та чому він не повідомлений про це та стосовно режиму роботи як підприємства так і його особисто.

01.06.2022 він зателефонував до керівництва відділу кадрів, на що йому запропоновано написати заяву про відпустку без збереження заробітної плати за сімейними обставинами. Також позивач просив надати додаткові вказівки, роз`яснення та відповідь стосовно його грошового забезпечення, оскільки з грудня 2021 року отримав лише 1600,00 грн, фактично залишившись без засобів до існування.

У період з 22.02.2023 по 03.03.2023 він перебував на лікарняному.

Повторний лист № 7-91 від 04.04.2023 він отримав від відповідача з проханням негайно письмово надати інформацію про свої наміри щодо перебування в трудових відносинах із товариством та про причини невиконання своїх трудових обов`язків. 31.05.2023 він надав відповідь, де зазначив, що від підприємства отримав лист лише в квітні 2023 року, лист від 03.03.2023 не отримував. Також зазначив, що на сьогодні не мав будь-яких вказівок, наказів, роз`яснень або інших повідомлень стосовно своїх трудових обов`язків та способів їх виконання. Також позивач у своїй відповіді зазначив, що йому не зрозуміло усунення або переміщення за посадою без його згоди. Змін персональних даних не відбулося, крім того, що позивач перехворів повторно «COVID-19».

Відповідно до листа відповідача № 7-139 від 14.06.2023, якщо він до 01.06.2023 не стане до роботи або не надасть документальне підтвердження інформації про причини неможливості стати до роботи, товариство буде вважати такі дії (бездіяльність) його бажанням розірвати трудовий договір, у результаті чого договір може бути розірваний за згодою сторін у відповідності до п.1 ст.36 КЗпП України. На вищезазначений лист він надав відповідь від 14.07.2023, де зазначив, що на сьогодні не розуміє переміщення його щодо посади. Окрім цього, він повторно наголосив, що після закінчення лікарняного 11.03.2022 прибув за місцем роботи, але йому повідомили, що підприємство не працює та позивачу заборонено вхід на його територію. Також зазначив, що не вимагав надання щорічної відпустки, а лише просив повідомити про можливість документального оформлення відпустки з моменту працевлаштування. Стосовно виплат із грудня 2021 року хотів отримати щомісячні бухгалтерські розрахунки. Разом із вищезазначеним, позивач просив урахувати, що найважливіша поважна причина його відсутності на роботі наявність воєнного стану в країні, тобто форс-мажору.

У листі відповідача № 7-155 від 13.07.2023 зазначено прохання до нього терміново звернутися в можливий спосіб до відділу кадрів для належного оформлення розірвання трудового договору, отримання трудової книжки та остаточного розрахунку (компенсація за невикористану відпустку). На цей лист він надав відповідь від 02.08.2023, де зазначив, що на вайбер начальника відділу кадрів підприємства вчасно, а саме 14.07.202023 направив свою відповідь на лист № 7-139 від 14.06.2023. Через деякий час на вайбер отримав лист від 13.07.2023 за № 7-155, з якого зрозуміло, що підприємство не отримувало його відповідей. Позивачем повторно було зазначено, що він не отримував жодних роз`яснень стосовно свого статусу та переміщення за посадою без згоди. 3 грудня 2021 року він не ознайомлювався з наказом, розпорядженням тощо, стосовно свого місця та режиму роботи. Тому йому не зрозуміло, чому та на якій підставі охоронцем було заборонено вхід на робоче місце.

28.07.2023 він отримав поштою лист із вимогою з`явитися на підприємство, при цьому на конверті був зазначений його номер телефону, але він знаходився на лікарняному та суттєво був обмежений у можливості пересування. Воєнний стан унеможливлював особисту його появу на підприємстві. Також він направив лист на підприємство від 02.08.20203, де зазначив, що неодноразово звертався до підприємства з проханням надати щомісячні бухгалтерські розрахунки заробітної плати (розрахункові листки) з грудня 2021 року. Але всупереч законним вимогам, відповіді не отримав, тому просив повторно надати відповідні розрахунки. З урахуванням того, що позивач перебував із 22.02.2023 по 03.03.2023 на лікарняному, про що заздалегідь повідомив відділ кадрів підприємства, оплати досі не отримав, просив надати відповідь про належне оформлення лікарняного та можливі причини затримки виплати. Відповіді він не отримав, але пізніше з`ясувалося, що підприємство не сплачувало за нього ЄСВ.

Вказав, що у період з 31.07.2023 по 02.08.2023 він перебував на лікарняному. 02.08.2023 він направив ще один лист, в якому просив надати інформацію щодо можливості офіційного оформлення щорічної відпустки з моменту працевлаштування. У період з 03.08.2023 по 09.08.2023, з 10.08.2023 по 16.08.2023, з 17.08.2023 по 21.08.2023, з 22.08.2023 по 28.08.2023 перебував на лікарняному.

Листом №17-250 від 01.09.2023 йому надіслано розрахункові листки за наступні періоди: грудень 2021 року, січень 2022 року, лютий 2022 року, червень 2022 року, серпень 2022 року, вересень 2022 року про належні виплати, які розраховані та виплачені у відповідності до закону. Також підприємство повторно звернулося до позивача з проханням стати до виконання своїх трудових обов`язків завідувача регіонального складу-накопичувача запчастин. Дату виходу на роботу просили повідомити заздалегідь. У разі неможливості виходу на роботу, просили терміново звернутися в можливий спосіб до відділу кадрів для належного оформлення підстав відсутності на роботі або розірвання трудового договору. отримання трудової книжки та остаточного розрахунку.

Листом від 03.10.2023 він повідомив підприємство, що з вересня 2023 року у зв`язку з сімейними проблемами, викликаними воєнним станом у країні, вимушений тимчасово виїхати з місця проживання до іншої області України. Після усунення або покращення ситуації повідомить додатково.

11.03.2024 відповідач направив лист № 7-109 на його ім`я з проханням 13.03.2024 стати до роботи. У разі неявки буде звільнення за прогул відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. 12.03.2024 на вищезазначений лист він надав відповідь, де зазначив, що в попередньому листі від 03.10.2023 повідомив підприємство про вимушений тимчасовий від`їзд із місця проживання в зв`язку з сімейними проблемами, викликаними воєнним станом у країні, та віднесенням Харківської області до зони бойових дій. Після поліпшення ситуації, він готовий приступити до виконання своїх робочих обов`язків.

Відповідно до листа відповідача № 7-112 від 13.03.2024, керівництво підприємства просить повідомити до 09:00 14.03.2024, які саме проблеми є причиною неможливості приступити до роботи. У відповіді від 14.03.2024 на вищезазначений лист ним зазначено, що через воєнний стан у країні та бойові дії на території Харківської області, враховуючи регулярні ракетні обстріли населеного пункту, де мешкає він та його родина, з міркувань безпеки та деяких інших особистих обставин був вимушений тимчасово покинути місце проживання, про що він неодноразово повідомляв.

Відповідно до листа відповідача № 7-116 від 15.03.2024, він був відсутній на роботі з 09:00 до 18:00 13 березня 2024 року, 14 березня 2024 року. Просили повідомити до 09:00 18 березня 2024 року, чи є будь-які інші причини відсутності на роботі, окрім зазначених у поясненнях від 12 березня 2024 року та 14 березня 2024 року, та вказати їх у разі, якщо такі мають місце.

У період із 25.03.2024 по 29.03.2024, із 30.03.2024 по 02.04.2024 він перебував на лікарняному.

Листом № 7-126 від 04.04.2024 відповідач повідомив, що 04.04.2024 його звільнено за прогул без поважної причини згідно з п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, наказ № 10Л від 04.04.2024 року. Підстава звільнення: доповідна записка начальника відділу кадрів Риберт О.В. від 15.03.2024, акт про відсутність ОСОБА_4 на роботі від 13.03.2024, лист-пояснення ОСОБА_4 від 12.03.2024, лист-пояснення ОСОБА_4 від 14.03.2024. Вказаний наказ він отримав 05.04.2024 без додатків до нього, а з актами про відсутність на роботі він не ознайомлювався.

Зазначив, що за весь час переписки з відповідачем, останній жодного разу не надав йому будь-якого наказу про організацію роботи підприємства під час воєнного стану або наказу про виведення робітників на простій. Він неодноразово наголошував у листах про надання йому роз`яснення умов праці під час воєнного стану та просив роз`яснити йому, чому він без пояснень усунений від займаної посади.

Посилався на те, що йому підлягає до виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.04.2024 по 04.05.2024 (22 робочих дні х 388,63 грн) в загальному розмірі 8550,00 грн. Також підлягає до виплати заробітна плата за період з 11.03.2022 по 04.04.2024 (24 місяці х 8550,00 грн - 205 200,00 грн).

Вважав, що неправомірними діями з боку відповідача йому спричинена моральна шкода, яку оцінює в розмірі 50 000,00 грн.

Просив скасувати наказ Приватного акціонерного товариства «Харків-Авто» № 10Л від 04.04.20204 про звільнення ОСОБА_1 ; поновити ОСОБА_1 на посаді завідуючого регіональним складом-накопичувачем запчастин Приватного акціонерного товариства «Харків-Авто»; стягнути з Приватного акціонерного товариства «Харків-Авто» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.04.2024 по 04.05.2024 в розмірі 8550,00 грн, заробітну плату за період з 11.03.2022 по 04.04.2024 року в розмірі 205 200,00 грн; моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн та допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

В уточнених позовних вимогах просив стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 290255,00 грн заробітної плати за період з 11.03.2022 по 01.04.2025, інші позовні вимоги просив залишити без змін.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 08 квітня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції незаконно відмовив у задоволенні позову, протиправно відхилив аргументи позивача про те, що причина його неявки на роботу є поважною і обумовлена необхідністю збереження життя та здоров`я, а також необґрунтовано і незаконно кваліфікував дії позивача як прогул без поважної причини. Зважаючи на ситуацію на території України, працівники, які не виходять на роботу внаслідок обставин, пов`язаних з бойовими діями, або ті, які не мають змоги виходити на роботу у зв`язку з небезпекою для життя і здоров`я, не підлягають автоматичному звільненню, зокрема на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП. Судом першої інстанції не було досліджено, чому акт про відсутність позивача на роботі було складено 13.03.2024 року, у той час як такий акт має бути складено безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі, тобто з 11.03.2022 року. Судом не надано належну оцінку тим обставинам, чому акт про відсутність позивача на роботі було складено 13.03.2024 року, а звільнено аж 04.04.2024 року. Суд першої інстанції допустив до участі в розгляді справи представника відповідача Кузьменко Н.В., яка діяла на підставі довіреності, виданої 06 листопада 2023 року Приватним акціонерним товариством «Харків-Авто». Разом із тим, у самому ж рішенні суду зазначено, що 12.03.2025 відповідач змінив свою організаційно-правову форму та став Товариством з обмеженою відповідальністю «Укравто Харків». Тобто, відбулася реорганізація юридичної особи шляхом зміни організаційно-правової форми, що могло спричинити втрату чинності довіреності, якщо вона не була переоформлена новим суб`єктом. Таким чином, довіреність, яка була видана Приватним акціонерним товариством «Харків-Авто» Кузьменко Н.В. для представництва юридичної особи в суді припинилася, коли було припинено юридичну особу, яка її видала, тобто 12.03.2025. При цьому, в матеріалах справи нової довіреності від Товариства з обмеженою відповідальністю «Укравто Харків», немає. Отже, без нової діючої довіреності Кузьменко Н.В. фактично не мала повноважень представляти інтереси нового юридичного суб`єкта ТОВ «Укравто Харків» у даній справі. Вважав, що наявні правові підстави для задоволення інших позовних вимог.

11 червня 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» Товариство з обмеженою відповідальністю «Укравто Харків» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому вважало рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому зазначило, що відповідачем повністю доведено, що звільнення ОСОБА_1 на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України здійснено законно та з дотриманням усіх необхідних процедур і передбачених законодавством строків. Законність звільнення також встановлена позаплановою перевіркою Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (акт від 13.09.2024 № ПНС/ХК/14538/202). Враховуючи, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав звільнення ОСОБА_1 законним, то й у задоволенні похідних позовних вимог, а саме, про поновлення позивача на роботі, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про стягнення моральної шкоди відмовлено судом за наявності усіх необхідних та достатніх обґрунтувань. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 суми заробітної плати за період з 11.03.2022 по 04.04.2024, то ця вимога взагалі ніяким чином не обґрунтована позивачем ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі, в той час як суд першої інстанції, відмовляючи в її задоволенні, зазначив, що «позивач не виконував свої трудові обов`язки, що визнав сам». Таким чином позивач не має права на отримання заробітної плати за цей період. Щодо твердження позивача про неналежне представництво ОСОБА_5 , оскільки довіреності підписані лише генеральним директором, та через зміну найменування відповідача, то такий висновок є безпідставним, оскільки у відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, сформовані автоматично системою «Електронний суд» довіреності на Кузьменко Н.В. є дійсними. Більш того, повноваження Кузьменко Н.В. представляти інтереси відповідача в суді в порядку самопредставництва підтверджені наданими до суду трудовим договором від 10.02.2023 та наказом про прийняття на роботу від 09.02.2023 № 19л.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позову. Звільнення позивача проведено відповідачем з дотриманням вимог закону.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18.09.2020 ОСОБА_1 прийнятий на посаду завідуючого регіональним складом-накопичувачем запчастин Приватного акціонерного товариства «Харків-Авто» (а.с.23-25 том 1).

У період з 26.02.2022 по 10.03.2022 ОСОБА_1 перебував на лікарняному, що підтверджується лікарняним листом АДЯ № 622005 від 10.03.2022 (а.с.26 том 1).

16.06.2022 на адресу ОСОБА_1 відповідачем направлений лист № 7-86 від 16.06.2022 з проханням терміново написати інформацію з приводу відсутності на роботі з 11.03.2022 по 16.06.2022 (а.с.27 том 1).

22.06.2022 ОСОБА_1 направлена відповідь на адресу відповідача, де зазначено, що 11.03.2022 після закінчення лікарняного він прибув до ПРАТ «Харків-Авто» за юридичною адресою: Харківська область, смт Пісочин, вулиця Надії, 15, де охоронець повідомив йому, що підприємство зачинено, працівники відсутні, керівництво евакуйовано. У той же день він прибув за місцем своєї безпосередньої роботи, яка знаходиться за адресою: Харківська область, смт Васищеве, де охоронцем було повідомлено, що за вказівкою головного юриста йому заборонено прохід на робоче місце та виконання своїх обов`язків згідно з займаною посадою, а його посада зайнята іншою особою. У листі позивач запитав щодо причин усунення його з посади та чому він не повідомлений про це та стосовно режиму роботи як підприємства так і його особисто, просив надати додаткові вказівки, роз`яснення та відповідь стосовно його грошового забезпечення, оскільки з грудня 2021 року позивач отримав лише 1600,00 грн. Вказав, що з власної ініціативи 01.06.2022 року зателефонував до керівництва відділу кадрів, на що позивачу було запропоновано написати заяву про відпустку без збереження заробітної плати за сімейними обставинами (а.с.28 том 1).

У період з 22.02.2023 по 03.03.2023 ОСОБА_1 перебував на лікарняному, що підтверджується лікарняним листом № 6120613-1 від 22.02.2023 року (а.с.29,79 том 1).

На ім`я ОСОБА_1 відповідач направив лист № 7-91 від 04.04.2023 з проханням негайно письмово надати інформацію про свої наміри щодо перебування в трудових відносинах із ПРАТ «Харків-Авто» та про причини невиконання своїх трудових обов`язків (а.с.30 том 1).

31 травня 2023 року ОСОБА_1 надав відповідь на лист № 7-91 від 04.04.2023, де зазначив, що від підприємства отримав лист лише в квітні 2023 року, лист від 03.03.2023 року не отримував та зазначив, що на сьогодні не мав будь-яких вказівок, наказів, роз`яснень або інших повідомлень стосовно своїх трудових обов`язків та способів їх виконання; вказав, що йому не зрозуміло усунення або переміщення за посадою без його згоди; змін персональних даних не відбулося, крім того, що позивач перехворів повторно «COVID-19» (а.с.31 том 1).

На адресу ОСОБА_1 відповідач направив лист № 7-139 від 14.09.2023, де вказав, що якщо ОСОБА_1 до 01.07.2023 не стане до роботи або не надасть документальне підтвердження інформації про причини неможливості стати до роботи, ПРАТ «Харків-Авто» буде вважати такі дії (бездіяльність) його бажанням розірвати трудовий договір, у результаті чого договір може бути розірваний за згодою сторін у відповідності до п.1 ст.3 6 КЗпП України (а.с.32 том 1).

14 липня 2023 року ОСОБА_1 надав відповідь на лист відповідача, де зазначив, що не розуміє переміщення його посади; наголосив, що після закінчення лікарняного 11.03.2022 року прибув за місцем роботи, але йому повідомили, що підприємство не працює та позивачу заборонено вхід на територію, що не вимагав надання щорічної відпустки, а лише просив повідомити про можливість документального оформлення відпустки з моменту працевлаштування; хотів отримати щомісячні бухгалтерські розрахунки виплат із грудня 2021 року. Разом із вищезазначеним, просив урахувати, що найважливіша поважна причина його відсутності на роботі наявність воєнного стану в країні, тобто форс-мажору (а.с.33 том 1).

На адресу ОСОБА_1 відповідач направив лист № 7-155 від 13.07.2023, у якому просив ОСОБА_1 терміново звернутися в можливий спосіб до відділу кадрів ПРАТ «Харків-Авто» (Харківська область, смт Пісочин, вулиця Надії, 15) для належного оформлення розірвання трудового договору, отримання трудової книжки та остаточного розрахунку (компенсація за невикористану відпустку) (а.с.34 том 1).

У період з 31.07.2023 по 02.08.2023 ОСОБА_1 перебував на лікарняному, що підтверджується лікарняним листом № 8059068-1 від 31.07.2023 року (а.с.37,80 том 1).

02 серпня 2023 року ОСОБА_1 надав відповідь відповідачу, де повторно зазначив, що він не отримував жодних роз`яснень стосовно свого статусу та переміщення за посадою без згоди, що неодноразово звертався до підприємства з проханням надати щомісячні бухгалтерські розрахунки заробітної плати (розрахункові листки) з грудня 2021 року, але відповіді не отримав, тому просив повторно надати відповідні розрахунки. З урахуванням того, що позивач перебував із 22.02.2023 року по 03.03.2023 на лікарняному, про що заздалегідь повідомив відділ кадрів підприємства, оплати досі не отримав, просив надати відповідь про належне оформлення лікарняного та можливі причини затримки виплати (а.с.35 том 1).

Також 02 серпня 2023 року ОСОБА_1 направив ще один лист відповідачу, в якому просив надати інформацію щодо можливості офіційного оформлення щорічної відпустки з моменту працевлаштування (а.с.38 том 1).

У період з 03.08.2023 по 09.08.2023 ОСОБА_1 перебував на лікарняному, що підтверджується лікарняним листом № 8098903-1 від 03.08.2023 (а.с.81 том 1).

У період з 10.08.2023 по 16.08.2023 ОСОБА_1 перебував на лікарняному, що підтверджується лікарняним листом № 8207502-1 від 10.08.2023 (а.с.39,82 том 1).

У період з 17.08.2023 по 21.08.2023 ОСОБА_1 перебував на лікарняному, що підтверджується лікарняним листом № 8322260-1 від 22.08.2023 (а.с.40,83,84 том 1).

У період з 22.08.2023 по 28.08.2023 ОСОБА_1 перебував на лікарняному, що підтверджується лікарняним листом № 8371135-1 від 22.08.2023 (а.с.41,85 том 1).

Листом №17-250 від 01.09.2023, відповідач на адресу позивача направив розрахункові листки за: грудень 2021 року, січень 2022 року, лютий 2022 року, червень 2022 року, серпень 2022 року, вересень 2022 року про належні виплати, які розраховані та виплачені у відповідності до закону. Також підприємство повторно звернулося до позивача з проханням стати до виконання своїх трудових обов`язків завідувача регіонального складу-накопичувача запчастин. Дату виходу на роботу просили повідомити заздалегідь. У разі неможливості виходу на роботу, просили терміново звернутися в можливий спосіб до відділу кадрів для належного оформлення підстав відсутності на роботі або розірвання трудового договору; отримання трудової книжки та остаточного розрахунку (а.с.42-43 том 1).

Листом від 03.10.2023 ОСОБА_1 повідомив відповідача, що з вересня 2023 року в зв`язку з сімейними проблемами, викликаними воєнним станом у країні, вимушений тимчасово виїхати з місця проживання до іншої області України. Після усунення або покращення ситуації повідомить додатково (а.с.44 том 1).

11.03.2024 відповідач направив ОСОБА_1 лист № 7-109 з проханням 13.03.2024 року стати до роботи. У разі неявки буде звільнення за прогул відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України (а.с.45 том 1).

12.03.2024 ОСОБА_1 на лист відповідача № 7-109 від 11.03.2024 надав відповідь, де зазначив, що в попередньому листі від 03.10.2023 повідомив відповідача про вимушений тимчасовий від`їзд із місця проживання в зв`язку з сімейними проблемами, викликаними воєнним станом у країні, та віднесенням Харківської області до зони бойових дій. Після поліпшення ситуації, він готовий приступити до виконання своїх робочих обов`язків (а.с.46 том 1).

Листом № 7-112 від 13.03.2024, відповідач повідомив ОСОБА_1 , що уважно ознайомився з поясненнями від 12.03.2024 року та просить повідомити до 09:00 14.03.2024, які саме проблеми є причиною неможливості приступити до роботи (а.с.47 том 1).

14.03.2024 ОСОБА_1 повідомив відповідача, що через воєнний стан у країні та бойові дії на території Харківської області, враховуючи регулярні ракетні обстріли населеного пункту, де мешкає позивач та його родина, з міркувань безпеки та деяких інших особистих обставин позивач був вимушений тимчасово покинути місце проживання, про що він неодноразово повідомляв (а.с.48 том 1).

Листом № 7-116 від 15.03.2024, відповідач повідомив ОСОБА_1 про його відсутність на роботі з 09:00 до 18:00 13 березня 2024, 14 березня 2024 року та просили повідомити до 09:00 18 березня 2024 року, чи є будь-які інші причини відсутності на роботі, окрім зазначених у поясненнях від 12 березня 2024 року (а.с.49 том 1).

У період з 25.03.2024 по 29.03.2024 ОСОБА_1 перебував на лікарняному, що підтверджується лікарняним листом № 21777353-1 від 25.03.2024 (а.с.50,91 том 1).

У період із 30.03.2024 по 02.04.2024 ОСОБА_1 перебував на лікарняному, що підтверджується лікарняним листом № 2190118-1 від 30.03.2024 (а.с.51,92 том 1).

13 березня 2024 року Приватним акціонерним товариством «Харків-Авто» в складі комісії начальника відділу кадрів Ольга Риберт, бухгалтера Ірина Карпенко, енергетик Андрій Гаврюшенко, складено акт про відсутність на роботі, а саме з 13.03.2024 з 09-00 до 18-00 годин відсутній на роботі завідувач регіональним складом-накопичувачем запчастин ОСОБА_1 (а.с.105 том 1).

15.03.2024 начальником відділу кадрів Ольгою Риберт складено доповідну записку генеральному директору ПрАТ «Харків-Авто», в якій проінформовано про те, що завідувач регіональним складом-накопичувачем запчастин ОСОБА_1 відсутній на роботі з 11.03.2022 року по сьогоднішній день, періодично оформлював листки непрацездатності, на запити щодо причин відсутності на роботі надавав відповіді, що тимчасово виїхав до іншої області України у зв`язку з військовим станом. Вимогу приступити до роботи 13.03.2024 ОСОБА_1 не виконав та надав пояснення від 12.03.2024 та 14.03.2024, що у зв`язку з військовим станови не може працювати з безпекових міркувань та деяких інших особистих обставин покинув місце проживання (а.с.106 том 1).

04.04.2024 начальником відділу кадрів Ольгою Риберт складено доповідну записку генеральному директору ПрАТ «Харків-Авто», в якій проінформовано про те, що завідувачем регіональним складом-накопичувачем запчастин ОСОБА_1 було оформлено тимчасоу непрацездатність з 25.03.2024 по 02.04.2024 включно. По сьогоднішній день до роботи ОСОБА_1 не приступив (а.с.107 том 1).

Відсутність на роботі ОСОБА_1 та його перебування на лікарняних також зазначено у витягах із табелю обліку робочого часу за період з лютого 2022 року по квітень 2024 року (а.с.117-143 том 1).

Відповідно до наказу від 04.04.2024 № 10Л Приватного акціонерного товариства «Харків-Авто» ОСОБА_1 звільнено з посади завідувача регіональним складом-накопичувачем запчастин відділу торгівлі запчастинами, автоматеріалами і аксесуарами 04 квітня 2024 року за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 1 ст. 40 КЗпП України, виплачено грошову компенсацію за 34 невикористані дні основної щорічної відпустки з вересня 2020 по січень 2022 років. У поточному місяці немає відпрацьованих робочих днів. Підстава звільнення: доповідна записка начальника відділу кадрів ОСОБА_6 від 15.03.2024, акт від 13.03.2024 про відсутність ОСОБА_4 на роботі, лист-пояснення ОСОБА_4 від 12.03.2024, лист-пояснення ОСОБА_4 від 14.03.2024 (а.с.53,104 том 1).

Листом № 7-126 від 04.04.2024 відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що з 04.04.2024 його звільнено за прогул без поважної причини згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, наказ № 10 Л від 04.04.2024 (а.с.52 том 1).

Матеріали справи містять акт Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 13.09.2024 № ПНС/ХК/14538/202, що складений за результатами проведеного позапланового заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання вимог законодавства у сфері праці Приватним акціонерним товариством «Харків-Авто», відповідно до якого відсутність порушень вимог законодавства (а.с.219-229 том 1).

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з частиною другою статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

У частині першій статті 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Вказані висновки викладено у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі № 727/3114/21, від 22 грудня 2023 року у справі № 756/8875/21.

Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 757/45015/20-ц.

Відсутність працівника на роботі має бути зафіксовано актом про відсутність працівника на роботі. Законодавство не встановлює вимог до форми акта, тому він подається у довільній письмовій формі та підписується не менш ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано факт відсутності працівника на роботі протягом робочого дня.

Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі. У таких документах обов`язково зазначаються не тільки дата, а й певний час відсутності працівника.

Після фіксації факту відсутності працівника на роботі потрібно з`ясувати, чим така відсутність була зумовлена.

Для з`ясування причини відсутності працівника на роботі роботодавець на свій розсуд може: 1) зателефонувати працівнику або членам його родини; 2) написати працівнику в доступні месенджери; 3) надіслати листа на особисту електронну скриньку; 4) відвідати працівника за місцем реєстрації або місцем фактичного проживання; 5) надіслати лист з повідомленням про вручення з пропозицією надати пояснення щодо своєї відсутності.

Законодавство не містить вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі, тому в кожному випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається, виходячи з конкретних обставин. Вочевидь, поважними причинами мають бути об`єктивні обставини, які безумовно перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунені.

Зазначені висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 761/48981/19, від 14 червня 2023 року у справі № 727/3770/21.

Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (стаття 149 КЗпП України).

Водночас правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами (див. постанови Верховного Суду від 26 січня 2024 року у справі № 643/19450/20, від 14 лютого 2024 року у справі № 537/4343/20).

Матеріали справи свідчать про те, що з 18.09.2020 ОСОБА_1 прийнятий на посаду завідуючого регіональним складом-накопичувачем запчастин Приватного акціонерного товариства «Харків-Авто», який в подальшому перейменовано на Товариство з обмеженою відповідальністю «Укравто Харків».

ОСОБА_1 не заперечує того, що з 11 березня 2022 року відсутній на роботі.

Згідно з актом про відсутність на роботі від 13 березня 2024 року ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці.

Причин відсутності на роботі ОСОБА_1 пояснював тим, що тимчасово виїхав до іншої області України у зв`язку з військовим станом.

Між тим, на протязі тривалого часу Товариство з обмеженою відповідальністю «Укравто Харків» повідомляв ОСОБА_1 про необхідність приступити до роботи, зокрема 13 березня 2024 року, дізнавався про причини нез`явлення останнього на роботі, однак ОСОБА_1 на робоче місце не виходив, заяви про надання йому відпусток без збереження заробітної плати не подавав, при цьому повідомляв про те, що перебуває в іншій області України та приступати до роботи до покращення ситуації в країні не планує.

Верховний Суд у постанові від 03 листопада 2021 року в справі № 387/326/20 звертав увагу, що принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачених трудовим законодавством та трудовим договором. Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Під зловживанням правом для сторін трудових відносин, зокрема варто розуміти поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності.

Вочевидь не узгоджуються із принципом добросовісності у трудовому праві дії працівника, який упродовж тривалого часу не виходить на роботу, не повідомляє роботодавця про причини таких дій, зокрема зміну місця проживання, не висловлює наміру виконувати трудову функцію.

Щодо безпекової ситуації в Україні, то вона є приблизно однаковою для всіх працівників відповідача, які виконують свої посадові обов`язки.

Також колегія суддів погоджується з неврахуванням судом першої інстанції посилань ОСОБА_1 на те, що причина його неявки є поважною і обумовлена необхідністю збереження життя та здоров`я, оскільки сам по собі факт дії воєнного стану в Україні не є безспірною підставою вважати, що позивач не вийшов на роботу під час дії такого стану з поважної причини і позивач не надав жодного доказу неможливості дістатися до свого робочого місця 13 березня 2024 року.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не з`являвся на роботі з 11 березня 2022 року, 13 березня 2024 року також був відсутній на робочому місці без поважних причин, про що складено відповідний акт, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач правомірно видав наказ про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, а тому підстав для його поновлення на роботі немає.

Доказів поважності причин неявки на роботу позивач не надав.

Що стосується стягнення середньої заробітної плати за період з 11 березня 2022 року по 01 квітня 2025 року, колегія суддів виходить з наступного.

Заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Тобто, заробітна плата виплачується за фактично виконану працівником роботу при виконанні працівником своїх трудових обов`язків, а сам по собі факт існування укладеного між сторонами трудового договору не наділяє працівника правом на отримання заробітної плати, він лише передбачає можливість виконувати роботу, визначену цією угодою, і як наслідок отримувати винагороду.

За період з 11 березня 2022 року по 01 квітня 2025 року включно призупинення дії договору з ОСОБА_1 не було, відповідач у вказаний період не приймав рішень про оголошення простою підприємства, підприємство роботу не призупиняло, тому позивач повинен був виконувати роботу у вказаний період.

Однак, ОСОБА_1 з 11 березня 2022 року на роботу не виходив, свої трудові обов`язки не виконував, що також ним не заперечується, тому підстави для нарахування та виплати роботодавцем заробітної плати за вказаний період відсутні.

Позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди є похідними вимогами, а тому задоволенню також не підлягають.

Доводи ОСОБА_1 про те, що акт про відсутність позивача на роботі було складено 13.03.2024 року, а звільнено аж 04.04.2024 року, є безпідставними, оскільки відповідачем застосовано дисциплінарне стягнення в межах строків, передбачених ст.148 КЗпП України.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 08 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова