Провадження № 2/466/158/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2025року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Свірідової В.В.

секретарів Мошовської М.-О.П., Якубів І.О., Солиган М.Р.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Худоба Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові у загальному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та про визнання права власності, -

встановив:

30.12.2022 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить встановити факт проживання однією сім`єю та визнати право власності на майно, набуте за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та у шлюбі та поділити дане спільне сумісне майно, а саме: визнати за позивачкою, ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати за позивачкою, ОСОБА_1 право власності на транспортні засоби мотоцикл Hohda vt 600cds, 1994 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , серія кузова НОМЕР_2 та автомобіля Hyundai Accent, 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 . Просить стягнути з відповідача на користь позивача половину суми від різниці вартості автомобіля та мотоцикла, в сумі 14 000 доларів США, та стягнути понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з квітня 2014 року вона з відповідачем проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу, до 28 травня 2016 року. Вели спільне господарство, формували сімейний бюджет, витрачали кошти на придбання майна, тобто, мали взаємні права та обов`язки притаманні подружжю.

Так, 25.07.2014р. ними укладено договір у фонді будівництва з ПАТ «Кредобанк», який за спільною згодою оформлено на відповідача. 30.08.2014р. між відповідачем та забудовником ТОВ «Галіція Апартменс» укладено договір на виконання комплексу опоряджувальних робіт щодо даної квартири, які мають бути виконані до 15.05.2015 р. на суму 37144,55грн. Оплати за дану квартиру здійснювались поетапно.

На кінець осені 2015 року квартира фактично була готова до проживання, в яку вони відразу переселились, а також позивач зареєструвала своє місце проживання за адресою спірної квартири.

Також за час спільного подружнього життя ними куплено транспортні засоби: мотоцикл Hohda vt 600cds,1994 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , серія кузова НОМЕР_2 та автомобіль Hyundai Accent, 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , які зареєстровано на відповідача.

Вказане майно було придбано на спільні кошти, оскільки мали спільний бюджет та за зароблені кошти та заощадження позивачки, які були відкладені нею до одруження.

Зазначає, що на момент припинення проживання спільною сім`єю (2022р.) у них було відкладено 28 тис. доларів США, які відповідач, скориставшись її відсутністю вдома, забрав всю готівку, залишивши її без засобів для існування. Після припинення проживання однією сім`єю відповідач одноосібно вирішив спільне майно не ділити, користуючись тим, що воно оформлене на нього, подав позов про виселення її з квартири.

Оскільки вони з відповідачем спільно проживали та вели спільне господарство, витрачали кошти (зокрема її) в інтересах сім`ї з квітня 2014р. до одруження так і після одруження, а факт реєстрації майна на одного з членів подружжя не змінює його статус як спільного майна подружжя, то на підставі викладеного, просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 02.01.2023 позовну заяву залишено без руху (а.с.63 т.1).

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 02.02.2023 провадження у справі відкрито та призначено підготовче засідання (а.с.70 т.1).

07.03.2023р. відповідач скориставшись своїм правом, передбаченим ст.178 ЦПК України, подав відзив на позовну заяву. Позов не визнав, зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази особистої сплати грошових коштів у будівництво житла, але при цьому долучена довідка про досить значні доходи позивачки. Дана довідка не наводить доказів спільних витрат, а свідчить лише про високу заробітну плату позивачки. Окрім того, відповідач категорично заперечує сам факт шлюбних відносин починаючи з квітня 2014р. (а.с.81-83 т. 1).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 28.12.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду (а.с.53 т. 2).

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що з квітня 2014 року до 28 травня 2016 року вони з відповідачем ОСОБА_2 проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Вели спільне господарство, формували сімейний бюджет, витрачали кошти на придбання майна, тобто, мали взаємні права та обов`язки як подружжя.

25.07.2014р. ними укладено договір у фонді будівництва з ПАТ «Кредобанк», який за спільною згодою оформлено на відповідача. 30.08.2014р. між відповідачем та забудовником ТОВ «Галіція Апартменс» укладено договір на виконання комплексу опоряджувальних робіт щодо даної квартири, які мають бути виконані до 15.05.2015 р. на суму 37144,55грн. Оплати за дану квартиру здійснювались поетапно.

На кінець осені 2015 року квартира фактично була готова до проживання, в яку вони відразу переселились, а також позивач зареєструвала своє місце проживання за адресою спірної квартири. 06 липня 2016 року вона, ОСОБА_1 , зареєструвала своє фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Також за час спільного подружнього життя ними куплено транспортні засоби: мотоцикл Hohda vt 600cds,1994 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , серія кузова НОМЕР_2 та автомобіль Hyundai Accent, 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , які зареєстровано на відповідача.

Вказане майно було придбано на спільні кошти, оскільки мали спільний бюджет та за зароблені кошти та заощадження позивачки, які були відкладені нею до одруження.

Зазначає, що на момент припинення проживання спільною сім`єю (2022р.) у них було відкладено 28 тис. доларів США, які відповідач, скориставшись її відсутністю вдома, забрав всю готівку, залишивши її без засобів для існування. Після припинення проживання однією сім`єю відповідач одноосібно вирішив спільне майно не ділити, користуючись тим, що воно оформлене на нього, подав позов про виселення її з квартири.

Оскільки вони з відповідачем спільно проживали та вели спільне господарство, витрачали кошти (зокрема її) в інтересах сім`ї з квітня 2014р. до одруження так і після одруження, а факт реєстрації майна на одного з членів подружжя не змінює його статус як спільного майна подружжя, то на підставі викладеного, просить позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Худоба Г.М. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, однак в матеріалах справи наявні його клопотання про розгляд справи у його відсутності, та завершення розгляду справи у його відсутність (а.с.129а,150-155,190-191т. 2).

Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, пояснення, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до задоволення позову, виходячи з наступного.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України). Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд встановив, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , що стверджується відомостями з держаного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер інформаційної довідки 55544913 від 21.03.2016) (а.с.7).

Так, 25.07.2014р. між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 укладено договір №18/020 про участь у фонді фінансування будівництва (а.с.8-14а).

30.08.2014р. між забудовником ТОВ «Галіція Апартменс» та ОСОБА_2 укладено договір №18 (2о) на виконання комплексу опоряджувальних робіт на об`єкті замовника, а саме даної спірної квартири (а.с. 19-23). Загальна вартість комплексу опоряджувальних робіт становить 37144,55грн., що підтверджується актом надання послуг №18 від 30.11.2015р. (а.с.24).

01.01.2016р. ОСОБА_1 підписано договір на технічне обслуговування домофону за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.25).

01.02.2016р. між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_3 укладено договір №18/020 відступлення майнових прав (а.с.26).

01.02.2016р. між ТзОВ «Галіція Апартменс» та ОСОБА_3 було підписано акт прийому-передачі об`єкту інвестування та підписано акт первинного продажу об`єкту нерухомості (а.с.27, 29).

28.05.2016р. між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 зареєстровано шлюб, про що Львівським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області зроблено актовий запис про одруження № 926 (а.с.28). Таким чином, встановлено, що спірна квартира була придбана до реєстрації позивачкою шлюбу з власником квартири.

Позивачка вважає, що зазначена квартира є спільною сумісною власністю її та ОСОБА_3 , оскільки, хоча вона і придбана до реєстрації їх шлюбу, проте у період їх спільного проживання однією сім`єю за спільні сумісні кошти.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Сімейні правовідносини в Україні регулюються Сімейним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, а також принципами, закріпленими у Конституції України, а спільна власність осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі, регулюється статтею 74 Сімейного кодексу України, яка передбачає, що таке майно належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними, а також нормами глави 8 Сімейного кодексу України, що регулюють спільну сумісну власність подружжя.

В силу ч.ч.2, 4 ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із "подружжя", свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») визначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно вимог ч.4 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається, як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Згідно із частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

06 липня 2016 року ОСОБА_1 зареєструвала своє фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Приймаючи рішення про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, суд визнає за позивачем право спільної сумісної власності на майно набуте за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Як встановлено судом, спірна квартира за взаємною згодою подружжя була придбана та оформлена на чоловіка, ОСОБА_3 .

Також за час спільного подружнього життя ними, як подружжям, куплено транспортні засоби: мотоцикл Hohda vt 600cds 1994 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , серія кузова НОМЕР_2 та автомобіль Hyundai Accent 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , які зареєстровано на відповідача.

Відповідно до приписів ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У відповідності до вимог ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

В той же час, відповідно до вимог ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як зазначає Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, слід керуватися критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333ус 15).

Оспорюване майно придбано, за кошти сторін процесу, набуті під час перебування в шлюбі, оскільки обоє зі сторін мали постійне місце роботи та постійний заробіток.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження №14-325с18) зроблено висновок, що «зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Із системного аналізу норм ст.ст. 57, 60, 63, 66-68, 70 СК України випливає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.

Також зазначає, що спірне майно: квартира та транспортні засоби, є спільним майном подружжя, оскільки відповідачем жодним чином не доведено, що дане майно придбано ним за особисті кошти, набуте ним до шлюбу, реалізації майна набутого за час шлюбу, або на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Як зазначає позивач, вказане майно куплене за спільні кошти, оскільки як вона, так і відповідач, мали спільний бюджет, зароблені та заощаджені кошти позивачки (відкладені до одруження) також були вкладені у купівлю вказаного майна.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 30.06.2022р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.84 т.1). Рішення суду було оскаржено відповідачкою ОСОБА_1 . Згідно постанови Львівського апеляційного суду від 24.10.2022р. рішення суду першої інстанції залишено без змін.

В судовому засіданні встановлено, що між сторонами дійсно існує спір щодо факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу з 2014р., а також існує спір щодо визнання права спільної сумісної власності майна набутого за час спільного проживання однією сім`ю.

Відповідно до змісту частин 1, 2, 3 статті 61 Сімейного кодексу України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (друга статті 71 Сімейного кодексу України).

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 Сімейного кодексу України).

Приписами частин 1 та 2 статті 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.

Позивач мотивує свій позов тим, що з квітня 2014 року вона за відповідачем проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, формували сімейний бюджет, витрачали кошти на придбання майна, тобто мали взаємні права та обов`язки притаманні подружжю. За ініціативою позивачки вона спільно з відповідачем вклали кошти в новобудову. Квартира АДРЕСА_1 набута нею та відповідачем за спільні кошти (в тому числі і за заощадження позивача) за час спільного проживання з квітня 2014 року. Оплати за дану квартиру здійснювались поетапно.

Разом з тим відповідач не заперечив того факту, що дійсно після свого вселення в дану квартиру (кінець вересня 2015р.) він запросив ОСОБА_1 спільно проживати.

В 2016 році позивач як чоловік відповідачки надав згоду на її реєстрацію місця проживання у житловому приміщення по АДРЕСА_2 .

06 липня 2016 року відповідачка у АДРЕСА_2 зареєструвала своє фактичне місце проживання.

За час спільного проживання подружжям придбано транспортні засоби, а саме: мотоцикл Hohda vt 600cds 1994 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , серія кузова НОМЕР_2 та автомобіль Hyundai Accent 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , які згідно відповіді РСЦ ГСЦ МВС України від 19.07.20123р. №Л-166/Аз зареєстровані за ОСОБА_2 (а.с.186-187, а.с. 213-214 т.1).

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Згідно з частиною другою статті 74 СК України на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Разом з тим, суд вважає, що відповідач жодних об`єктивних доказів вказаних обставин, зокрема, дарування йому матір`ю значних коштів на купівлю мотоцикла та автомобіля, в тому числі інвестиційних внесків у житло, відповідач суду не надав.

Будучи допитаними в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в судовому засіданні 08.08.2024 року, та свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні 21.10.2024 року, зазначали, що позивач та відповідач проживали тривалий час як подружжя з 2014 року, вели спільний бюджет, спочатку знімали квартиру на АДРЕСА_4 , мали намір мати власне житло та спільних дітей; свідки приходили до сторін в гості, запрошували останніх на свята, де поводили себе як подружжя.

Відповідно до положень частин 6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Окрім цього, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325с18) зроблено висновок, що «зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Дійсно, із системного аналізу норм ст.57, 60, 63, 66-68, 70 СК України випливає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.

Окрім того, стаття 328 ЦКУ встановлює, що майно, набуте в період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено договором між ними.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 , придбана в період спільного проживання, та транспортні засоби, а саме: мотоцикл Hohda vt 600cds 1994 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , серія кузова НОМЕР_2 та автомобіль Hyundai Accent 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , придбані в шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що спірне майно придбано у період перебування у шлюбі, а тому таке має статус спільного майна подружжя. При цьому суд вважає, що відповідач жодними належними і допустимими доказами не довів, що спірне майно під час шлюбу він придбав за особисті кошти.

Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Суд приймає до уваги показання свідків, які допитані судом безпосередньо в судовому засіданні за участі позивача та його представника, під присягою.

Свідків, на яких посилався відповідач ОСОБА_2 в своїх письмових поясненнях до суду, суд не викликав, відповідач на їх виклику не наполягав, та і сам в судові засідання не з`являвся. Відтак, скеровані відповідачем довільні пояснення не встановлених належним чином осіб, суд не приймає до уваги та вважає такі «докази відповідача» неналежними та недопустимими.

Як визначено у частинах першій та другій статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно частин першої та шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимо гст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00,§ 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що спірна квартира є її та ОСОБА_2 спільною сумісною власністю, оскільки вона була придбана під час спільного проживання подружжя без реєстрації шлюбу внаслідок спільної праці як членів сім`ї кожного з них. Квартира придбана, в тому числі, і за кошти, які ОСОБА_1 заощадила, а тому є її спільною сумісною власністю з ОСОБА_2 , і вона має право на 1/2 частини спірного майна, як співвласник.

Стороною відповідача належними доказами вказані обставини в ході розгляду справи спростовані не були.

Суд вважає, що вказані обставини знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході розгляду справи, та матеріалами справи підтверджено, що позивач була працевлаштована та отримувала відповідний дохід, а відтак могла вкладати кошти у спільний сімейний бюджет за час проживання із ОСОБА_2 .

Крім того, спільне проживання сторін як до купівлі майна, так і після також підтверджується фотокартками, наданими позивачем, на яких позивачка разом із відповідачем ображені разом, в колі інших осіб, а також під час відпочинку, побуту, на різних заходах тощо за період, що охоплюється позовними вимогами і що доводить усталеність сімейних відносин та спільне проживання позивача із ОСОБА_2 з моменту спільного проживання, а саме з 2014р. і до моменту шлюбу (28.05.2016р.), так і до моменту припинення шлюбних відносин (2022р).

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оцінивши всі докази в сукупності, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними, законними, а тому позов підлягає до задоволення.

Судові витрати відповідно до статті 141 ЦПК України покладаються на відповідача.

Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у розмірі 1073,60 грн., що складається із судового збору, що сплачений позивачем при поданні позову.

Керуючись ст.ст. 328,368, ЦК України, ст.ст. 60,63,65,69 СК України, ст.ст. 3, 12, 13, 81, 89, 141, 247, 259, 263-265, 268, 315, 353, 354,355 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

позов задовольнити.

Встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з квітня 2014р. до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 майно, набуте за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділити дане спільне майно, а саме: визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати право власності на транспортні засоби: мотоцикл Hohda vt 600cds, 1994 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , серія кузова НОМЕР_2 та автомобіля Hyundai Accent, 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину від вартості автомобіля Hyundai Accent, 2013 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 та мотоцикла Hohda vt 600cds, 1994 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , серія кузова НОМЕР_2 , в сумі 14 000 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1073,60 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів в з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 .

Дата складання та проголошення рішення 29.09.2025р.

Суддя В. В. Свірідова