ПОСТАНОВА

Іменем України

29 липня 2025 року м. Кропивницький

справа № 387/1039/24

провадження № 22-ц/4809/979/25

Кропивницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Письменного О.А.,

суддів - Дуковського О.Л., Дьомич Л.М.,

при секретарі Гончар О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 13 березня 2025 року (суддя Майстер І.П.) у справі за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

встановив:

У липні 2024 року Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» звернулося в суд із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 26.07.2018 між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №801, відповідно до якого їй видано кредитну картку з кредитним лімітом 30000 грн, який пізніше було збільшено до 39359,87 грн. Відповідач взяті на себе кредитні зобов`язання належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 65818,92 грн, з яких 39359,87 грн заборгованість за кредитом; 26459,05 грн заборгованість за процентами.

Посилаючись на ці обставини, банк просить стягнути з відповідача на його користь вказану суму заборгованості.

Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 13 березня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість за кредитним договором № 801 від 26.07.2018 у розмірі 65818 гривень 92 копійки.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» судові витрати в сумі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок.

В апеляційній скарзі скаржник, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що кредитний договір між сторонами був укладений шляхом підписання заяви про приєднання до Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, за якою АТ «ПУМБ» встановив кредитний ліміт у розмірі 30 000 гривень, що згодом був збільшений до 39 359,87 гривень. Процентна ставка складала 49% річних за строкову заборгованість і 58% річних у випадку виникнення простроченої заборгованості, а термін кредитування становив 12 місяців.

Вказала, що позивач як доказ наявності у неї заборгованості долучив розрахунок суми простроченої заборгованості за відсотками за кредитним договором №801, укладеним 26.07.2018, станом на 04.06.2024, а також розрахунок суми заборгованості для погашення суми кредиту. Долучені до матеріалів справи розрахунки охоплюють період з 30.07.2018 по 30.05.2023, хоча в позовній заяві зазначено, що заборгованість відповідача перед позивачем є станом на 04.06.2024, причому розрахунок заборгованості також складений на цю дату. Крім того, до позовної заяви додана заява на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та витяг з публічної пропозиції АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими умовами вона була ознайомлена та погодилась з ними, підписуючи заяву про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, зокрема щодо сплати процентів.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 26.07.2018 ОСОБА_1 підписала заяву №801 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (а.с.6).

Згідно з довідкою про збільшення кредитного ліміту по договору №801 від 26.07.2018, встановлено, що ОСОБА_1 було збільшено кредитний ліміт з 30 000 грн до 39359,87 грн (а.с.26).

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №801 станом на 04.06.2024 складає 65 818,92 грн та включає: заборгованість за сумою кредиту 39 359,87 грн; заборгованість по відсотках 26 459,05 грн; заборгованість по комісії 0 грн (а.с.27-28).

05.06.2024 позивач направив відповідачці письмову вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитами, однак ця вимога залишилася без задоволення (а.с.23).

Факт користування кредитними коштами підтверджується даними виписки по особовому рахунку за період з 26.07.2018 по 04.06.2024, виданої на ОСОБА_1 (а.с.29-39).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач виконав свої зобов`язання щодо надання кредиту, а відповідач порушив зобов`язання щодо повернення грошових коштів, у зв`язку з чим виникла заборгованість, що дає право банку вимагати повернення кредиту та сплати процентів. Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором відповідачем суду не представлено.

З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ «ПУМБ»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як убачається з матеріалів справи, заява № №801 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, підписана 26.07.2018 не містить домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути з відповідача відсотки за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 26 липня 2018 року, посилався на Публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ» на укладення комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та паспорт споживчого кредиту, якими визначені, в тому числі: процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цю Публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ» на укладення комплексного банківського обслуговування фізичних осіб розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафу, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Публічна пропозиція ПАТ «ПУМБ» на укладення комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, що розміщена на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ «ПУМБ» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Публічну пропозицію у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Публічну пропозицію, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Публічна пропозиція ПАТ «ПУМБ» на укладення комплексного банківського обслуговування фізичних осіб не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Надану позивачем Публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ» на укладення комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, з огляду на її мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Публічна пропозиція ПАТ «ПУМБ» на укладення комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка міститься в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому її не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26 липня 2018 року шляхом підписання заяви про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Також не є доказам погодження процентної ставки між сторонами паспорт споживчого кредиту, оскільки дана інформація має загальний характер та є пропозицією до укладення кредитного договору (офертою) та була актуальною до 26 липня 2018 року.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для нарахування банком ОСОБА_1 процентів за користування кредитними коштами та їх стягнення у розмірі 26459, 05 грн.

Разом з тим, як убачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором, відповідач за період з 31.08.2018 по 28.02.2022 на виконання умов зобов`язань за кредитним договором фактично сплатила 37 304,13 грн.

Враховуючи те, що фактично отримані кошти позичальником повернуті, тому у задоволенні позову слід відмовити з підстав його недоведеності.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 4542 грн підлягає стягненню з АТ «ПУМБ» на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 13 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4542 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29.09.2025.

Судді:

О.А.Письменний О.Л. Дуковський Л.М. Дьомич