Справа №333/4993/24
Провадження №2/333/292/25
РІШЕННЯ

Іменем України

01 жовтня 2025 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді Тучкова С.С., за участю секретаря судового засідання Шелесько Ю.О., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, за правилами загального позовного провадження, цивільну справи №333/4993/24 за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради про визнання членом сім`ї наймача та права користування жилим приміщенням квартири, -

В С Т А Н О В И В:

31 травня 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до Комунарського районного суду м.Запоріжжя із позовом до Запорізької міської ради, Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про визнання членом сім`ї наймача та права користування жилим приміщенням квартири, в якому просить суд визнати її членом сім`ї наймача ОСОБА_4 , який проживав за адресою: АДРЕСА_1 , і помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також право користування нею жилим приміщенням квартири.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 03.06.1976 року Виконавчий комітет Запорізької міської ради видав ОСОБА_5 , сім`я якого складалась з п`яти осіб, ордер №2453 серії А-1 на право заселення в квартиру АДРЕСА_2 . Ордер виданий на підставі рішення виконкому Заводської районної ради від 24.05.1976 року за №175. Згідно з ордером, членами сім`ї наймача були: дружина ОСОБА_6 , син ОСОБА_7 , брат ОСОБА_8 та брат ОСОБА_4 . У 1989 році ОСОБА_5 разом із членами сім`ї: дружиною ОСОБА_6 , сином ОСОБА_7 та братом ОСОБА_8 знялись з реєстрації за вказаною адресою та переїхали жити в іншу квартиру, де і зареєстрували своє місце проживання. ОСОБА_4 був зареєстрований та залишився проживати один в квартирі АДРЕСА_2 . Починаючи з 1997 року разом з ОСОБА_4 на даній житловій площі постійно почала проживати ОСОБА_1 . 27.05.2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Комунарського району у м.Запоріжжі складено відповідний актовий запис за №275. Після укладення шлюбу ОСОБА_1 продовжувала проживати разом з ОСОБА_4 у вказаній квартирі однією сім`єю, вели спільний побут і спільне господарство, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки щодо утримання спільного для них житла, піклувалися один про одного, надавали взаємну допомогу. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Вознесенівського району у м.Запоріжжі складено відповідний актовий запис за № 891. Поховання ОСОБА_4 здійснила його дружина ОСОБА_1 за власний рахунок, на підставі чого їй було видано свідоцтво про поховання. Після смерті чоловіка та на даний час ОСОБА_1 продовжує проживати, володіти і користуватися вищевказаною квартирою, сплачувати внески за утримання будинку і прибудинкової території та комунальні послуги, піклуватися про майно. 07.05.2024 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до органу реєстрації Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради про реєстрацію її місця проживання за адресом: АДРЕСА_1 , однак їй було відмовлено у реєстрації місця проживання за вказаним адресом з підстав не надання необхідних документів, що підтверджують право на проживання у житлі. ОСОБА_1 зверталась до Запорізької міської ради і Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району м.Запоріжжя із заявами здійснити переукладання договору найму (переоформити право наймача) квартири на неї, однак відповіді не отримала.

Ухвалою суду від 04.06.2024 року відкрито провадження по справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження і з метою виконання вимог ч.1 ст.189 ЦПК України розпочати підготовче провадження у справі.

28 червня 2024 року до канцелярії суду надійшов відзив від представника відповідача Запорізької міської ради, в якому вона просить суд у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_2 не приватизована, знаходиться в комунальній власності м.Запоріжжя, власником квартири є територіальна громада міста в особі Запорізької міської ради. Відповідно до ст.58 Житлового кодексу України встановлено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. У відповідності до ст. 61 Житлового кодексу України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера. 03.06.1976 року виконавчим комітетом Запорізької міської ради ОСОБА_5 був виданий ордер № 2453, серія «А-1», на право зайняття житлового приміщення квартири АДРЕСА_2 . Таким чином, договір найму був укладений на підставі ордеру з ОСОБА_5 , який був зареєстрований у вказаній квартирі з членами сім`ї, до яких у тому числі входив його брат ОСОБА_4 . Пізніше ОСОБА_5 переїхав жити до іншої квартири, де й зареєстрував своє місце проживання. Його брат ОСОБА_4 був зареєстрований та залишився проживати один в квартирі АДРЕСА_2 . Інформація щодо зміни договору найму на спірну квартиру на ім`я ОСОБА_4 у Запорізькій міській раді відсутня. Відповідно до наявної інформації в особовому рахунку спірної квартири значиться відповідальний квартиронаймач саме ОСОБА_4 . Згідно з ч.1 ст.65 Житлового кодексу України наймач вправі в установленому порядку з письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Статтею 64 Житлового Кодексу України встановлено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним користуються нарівні з наймачем усіма права і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Позивач стверджує, що починаючи з 1997 року вона почала постійно проживати з ОСОБА_4 у спірній квартирі та вести спільний побут. Але по при це позивач у спірній кімнаті не зареєстрована та підтвердження щодо надання згоди на її реєстрацію від ОСОБА_4 не надано. Отже, за такий тривалий час позивач не була зареєстрована у спірній квартирі, що може свідчити про те, що ОСОБА_4 не бажав реєструвати її за життя з невідомих підстав. Крім того, відповідно до правої позиції Верховного суду України від 26.05.2001 року, особа, яка вселилась до наймача як член сім`ї, не набуває права користування займаним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, у власності позивача є квартира АДРЕСА_3 , де саме згідно з копією паспорта громадянина України ОСОБА_1 зареєстроване її місце проживання. Враховуючи реєстрацію позивача за адресою: АДРЕСА_4 , ставиться під сумнів потреба користування позивача житловим приміщенням спірної квартири. Крім того, позивачем не надано належних доказів на підтвердження проживання на протязі довгого часу з ОСОБА_4 та ведення з ним спільного побуту. З наданих позивачем копій документів між нею та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб лише 27.05.2021 року, майже за місяць до смерті останнього, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.59-61).

16 жовтня 2024 року до канцелярії суду надійшла відповідь на відзив від представника позивачки, в якому остання зазначила, що копії фотографій підтверджують факт проживання однією сім`єю. Довіреність від 11.06.2021 року підтверджує факт того, що ОСОБА_4 мав намір скористатися своїм правом на безоплатну приватизацію житла. Копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 04.10.2024 року підтверджує факт того, що ОСОБА_1 не має іншого житла. Реєстрація позивача за іншою адресою не спростовує факту тривалого та фактичного проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі разом з померлим ОСОБА_4 (а.с.125).

18 жовтня 2024 року до канцелярії суду надійшли заперечення на відповідь на відзив від представника відповідача Запорізької міської ради, в яких вона зазначила, що показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки. Твердження представника позивача щодо проживання позивача та ОСОБА_4 однією сім`єю, посилаючись лише на фотознімки, мають суб`єктивний характер і не доводять належним чином між вказаними особами ведення спільного господарства. Наміри на використання свого права на приватизацію квартири, основним наймачем якої був померлий ОСОБА_4 , не має жодного відношення до розгляду справи, в якій позивач хоче визнати себе членом сім`ї наймача та визнання права на проживання у вказаній вище квартирі. Ордер на право заселення в квартиру був виданий на ім`я ОСОБА_5 , членом сім`ї якого був ОСОБА_4 , ще у червні 1976 року. Тобто починаючи з цього часу ОСОБА_4 міг скористатися своїм правом та приватизувати вказану квартиру, але протягом близько 45 років так цього і не зробив. Наведена представником позивача довіреність від 11.06.2021 року, в якій ОСОБА_4 уповноважував ОСОБА_1 бути його представником з ряду вагомих юридичних та фінансових процесів, свідчить, що ОСОБА_4 був позбавлений змоги здійснювати все це самостійно, враховуючи той факт, що на час складання вказаної довіреності і укладення шлюбу з позивачем він мав онкологічне захворювання і незабаром помер. Всі наведені вище факти ставлять під сумнів добросовісність та чесність намірів позивача. Договором дарування від 04.10.2024 року ОСОБА_1 , діючи свідомо і добровільно передала безоплатно у власність своїй дочці ОСОБА_9 у власність як дарунок 1/5 частку у праві власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 . Таким чином, позивач добровільно подарувала належну їй на праві власності частку квартири, при цьому вже після відкриття провадження у справі.

Ухвалою суду від 27.02.2025 року виключено Районну адміністрацію Запорізької міської ради по Комунарському району з кола відповідачів, підготовче провадження по цивільній справі 333/4993/24 закрито, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.182-183).

Позивачка і її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити повністю з підстав, викладених у відзиві і запереченнях.

Суд, заслухавши пояснення позивачки, її представника, представника відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, дійшов таких висновків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

03.06.1976 року виконавчим комітетом Запорізької міської ради ОСОБА_5 був виданий ордер № 2453, серія «А-1», на право зайняття житлового приміщення квартири АДРЕСА_2 на підставі рішення виконкому Заводської районної ради № 175 від 24.05.1976 року (а.с.12-13).

Згідно з ордером, членами сім`ї наймача були: дружина ОСОБА_6 , син ОСОБА_10 , брат ОСОБА_8 , брат ОСОБА_4 .

За відомостями Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради за адресою АДРЕСА_1 , були зареєстровані наступні особи: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 22.07.1970 по 18.08.1976; ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 11.12.1974 по 18.08.1976; ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 22.06.1967 по 18.08.1976; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з 14.07.1976 по 13.11.1989; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з 14.07.1976 по 13.11. 1989; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , з 14.07.1976 по 13.11.1989; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , з 14.07.1976 по 02.04.1979; ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , з 03.08.1979 по 13.11.1989; ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , з 23.03.1983 по 13.11.1989; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , з 01.12.1986 по 27.07.2021 року (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Отже, у 1989 році ОСОБА_5 разом із членами сім`ї: дружиною ОСОБА_6 , сином ОСОБА_7 та братом ОСОБА_8 знялись з реєстрації за вказаною адресою та переїхали жити в іншу квартиру, де і зареєстрували своє місце проживання.

ОСОБА_4 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 у період з 01.12.1986 року по 27.07.2021 року (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

В особовому рахунку квартири АДРЕСА_2 значиться відповідальний квартиронаймач ОСОБА_4 (а.с.63).

Відповідно до свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_1 , 27.05.2021 року ОСОБА_4 і ОСОБА_1 уклали шлюб, про що Комунарським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) складено актовий запис №275 (а.с.14).

Згідно зі свідоцтвом про смерть, виданим 22.06.2021 року Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) (а.с.15), ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 (а.с.15).

Відповідно до акту обстеження комісії членів ОСББ «ГОВОРУХИ-20» м.Запоріжжя від 24.04.2024 року, ОСОБА_1 на постійній основі проживає з 1997 року в квартирі АДРЕСА_2 (а.с.16).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, станом на 26.06.2024 року ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_3 (а.с.62).

Згідно з копією паспорта громадянина України ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_3 (а.с.11).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, станом на 04.10.2024 року, ОСОБА_9 є власником 1/5 частини квартири АДРЕСА_3 на підставі договору дарування від 04.10.2024 року (а.с.118).

У судовому засіданні були оглянуті фотознімки, надані позивачем.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_16 пояснила суду, що знайома із ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_4 з 1972 року, мешкала по сусідству. ОСОБА_1 мешкала спочатку у кв. АДРЕСА_5 , а потім з 1997 року у кв. АДРЕСА_6 у цьому ж будинку з ОСОБА_4 . Вони вели спільне господарство, разом їздили на відпочинок. Доньку ОСОБА_1 від першого шлюбу ОСОБА_17 померлий називав донькою та повністю займався її вихованням. ОСОБА_4 помер у 2021 році. Свідок лише нещодавно дізналася, що вони мешкали у незареєстрованому шлюбі.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_18 пояснила суду, що знайома із ОСОБА_1 з 1977 року, коли почала мешкати за адресою: АДРЕСА_7 . Вони є сусідами. З 1997 року ОСОБА_4 і ОСОБА_1 почали разом мешкати. У останньої від першого шлюбу була донька, якій ОСОБА_4 був як батько. Свідок з чоловіком були у них неодноразово в гостях. ОСОБА_1 і ОСОБА_4 вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом їздили відпочивати у відпустку. У 2021 році ОСОБА_4 помер. Під час його хвороби за ним доглядали ОСОБА_1 та її донька. Шлюб зареєстрували за декілька тижнів до смерті ОСОБА_4 . Загалом вважала, що вони вже давно перебували у зареєстрованому шлюбі. Лише нещодавно дізналася, що перша дружина ОСОБА_4 тривалий час не погоджувалася на розлучення.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_19 пояснила суду, що вона є подругою ОСОБА_1 , разом працювали. Знайомі з 1987 року. У 1997 році ОСОБА_1 почала мешкати разом із ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_7 . Разом з ними мешкала донька ОСОБА_1 від першого шлюбу ОСОБА_20 , яку ОСОБА_4 виховував як рідну доньку. Свідок була у них неодноразово у гостях, разом святкували різні свята, товаришували сім`ями. ОСОБА_1 і ОСОБА_4 вели спільне господарство, мали спільний бюджет. ОСОБА_1 мешкала з ним по день його смерті у 2021 році, займалася організовуванням поховання.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що ОСОБА_1 є її матір`ю. Остання мешкала разом із ОСОБА_4 з 1997 року за адресою: АДРЕСА_7 . ОСОБА_4 . Свідок вважала рідним батьком і лише у свідомому віці дізналася, що він їй не рідний. ОСОБА_1 і ОСОБА_4 вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом робили ремонт у квартирі. Вони жили утрьох до дня його смерті у 2021 році. ОСОБА_1 займалася його похованням. Також свідок повідомила, що ОСОБА_1 мала у власності частку квартири по АДРЕСА_8 , набуту у порядку приватизації, яку вона подарила їй.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_21 пояснила суду, що вона є рідною сестрою ОСОБА_1 . Остання мешкала разом із ОСОБА_4 з 1997 року за адресою: АДРЕСА_1 . У ОСОБА_1 від першого шлюбу була донька ОСОБА_20 , якій ОСОБА_4 виховував як рідний батько. Свідок доволі часто була у низ в гостях. ОСОБА_1 і ОСОБА_4 вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом їздили на відпочинок. ОСОБА_1 мешкала з ним по день його смерті у 2021 році, займалася організовуванням поховання. Вчасно не зареєстрували шлюб з тієї причини, що перша дружина ОСОБА_4 тривалий час не погоджувалася на розлучення. Також свідок повідомила, що ОСОБА_1 мала у власності 1/5 частки квартири по АДРЕСА_8 , набуту у порядку приватизації, яку вона подарила своїй дочці ОСОБА_22 . На сьогодні ОСОБА_1 знялася з реєстраційного обліку з цієї квартири.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

За статтею 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Як встановлено судом, спірна квартира знаходиться у комунальній власності Запорізької міської ради і у 1976 році виділялась у користування ОСОБА_5 разом із сім`єю: дружина ОСОБА_6 , син ОСОБА_10 , брат ОСОБА_8 , брат ОСОБА_4 . Договір найму вказаної квартири був укладений із ОСОБА_5 . У 1989 році ОСОБА_5 разом із членами сім`ї: дружиною ОСОБА_6 , сином ОСОБА_7 та братом ОСОБА_8 знялись з реєстрації за вказаною адресою. Договір найму щодо квартири не переукладався, проте в квартирі був зареєстрований і проживав ОСОБА_4 . На день смерті ОСОБА_4 у червні 2021 року інші особи в квартирі зареєстровані не були.

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між згаданими особами, наймачем і членами сім`ї, які проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини, які мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом із наймачем.

Такі висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі № 205/6201/17 та від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 31 березня 2020 року у справі №205/4245/17 та від 23 квітня 2020 року у справі №686/8440/16-ц.

Відповідно до статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

За положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Право на користування житловим приміщенням може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі) та на законі.

У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 зроблено висновок, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому (висновок у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 569/12946/18-ц (провадження № 61-11097св20).

Аналіз змісту статті 65 ЖК УРСР у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні. Такий висновок викладений, зокрема, в постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20).

У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 759/9229/19 (провадження № 61-11242св20) Верховний Суд за подібних фактичних обставин справи зазначив, що належними та допустимими доказами для встановлення факту спільного проживання є, зокрема, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання.

Отже, до предмета доказування в даній справі входило наявність згоди усіх членів сім`ї наймодавця на вселення позивача до квартири, ведення спільного господарства з наймодавцем, наявність спільного бюджету з наймодавцем, проведення спільних витрат.

Відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з їх оплати. А згідно з частиною третьою статті 815 ЦК України та статтею 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за найм житла, квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач не надала доказів саме на доведення письмової згоди наймача на вселення і несення спільних витрат на утримання житлового приміщення з наймачем ОСОБА_4 . Крім того, на момент подання позовної заяви позивач мала зареєстроване місце проживання за іншою адресою. Отже, не був дотриманий порядок вселення позивача у спірне житлове приміщення.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність доказів, які б вказували на наявність згоди наймача спірного житлового приміщення на вселення позивача, як члена його сім`ї, несення витрат на утримання спірного житла в частині сплати за комунальні послуги, що свідчить про недоведеність набуття позивачем права користування квартирою АДРЕСА_2 , а також того факту, що спірна квартира є єдиним постійним місцем проживання позивача.

Щодо вимоги позивача про визнання її членом сім`ї наймача, то, враховуючи наявність зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 і положення Сімейного кодексу України, даний факт є беззаперечним і ніким не оспорюється.

Разом з тим, позивач не просив суд визнавати його наймачем квартири АДРЕСА_2 в порядку ст.106 ЖК України, що, враховуючи вимоги щодо диспозитивності цивільного судочинства, позбавляє суд можливості самостійно вирішити це питання.

Керуючись ст.ст.61, 64, 65 ЖК України, ст.ст.10-13, 77-80, 133, 137, 141, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_13 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Запорізької міської ради (код ) про визнання членом сім`ї наймача та права користування жилим приміщенням квартири відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 01 жовтня 2025 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя С.С. Тучков