Справа № 466/2311/24
Провадження № 2/466/349/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2025року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Свірідової В.В.

з участю секретаря Якубів І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовною заявою АТ «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

встановив:

Акціонерне Товариство «Перший український міжнародний банк» звернулося до суду з позовом, у якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість у сумі 58 600,12 грн та судовий збір в розмірі 2422,40грн. витрати.

Обґрунтовуючи позов, позивач зазначає, що між АТ «Перший український міжнародний банк» та ОСОБА_2 28.09.2020 на підставі кредитного договору № 4 видано кредитну картку з кредитним лімітом в сумі 3000 грн., який пізніше було збільшено до 50000 грн. Відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 31.12.2023 складає 58 600.12 грн,з яких: 36 144.44 грн. заборгованість за кредитом; 22 455.68 грн. заборгованість процентами.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Львова Донченко Ю.В. від 02.04. 2024 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено до судового розгляду в спрощеному позовному провадження з повідомленням сторін. (а.с.78).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.12.2024 року справа передана для розгляду судді Свірідовій В.В.(а.с.90)

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Львова Свірідової В.В. від 16.12.2024 прийнято до розгляду вищевказану цивільну справу (а.с.91).

31.01.2025р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив на заявлені вимоги, в якому відповідач просить відмовити в їх задоволенні. Відповідач не заперечує, що між ним та банком існують договірні відносини, однак заборгованість у розмірі 58 600,12грн є безпідставною, оскільки викладені обставини у позові не відповідають фактичним обставинам справи. Списання кредитних коштів в сумі 25 800грн. з картки відповідача відбулось неправомірно, як і нарахування позивачем на цю суму процентів і штрафних санкцій. За даним фактом було відкрите кримінальне провадження і розпочато досудове розслідування.

05.03.2025р. від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому зазначено, що позивач звернувся до банку для отримання кредиту, банк, керуючись ст. 633 ЦК України запропонував позивачу взаємодію на умовах індивідуальної частини договору (заява) та публічної частини договору (ДКБО). Заява підписана відповідачем 28.09.2020. Судова практика, яка трактувала публічний договір в банківській сфері як такий, що підлягає особистому підписанню з боку клієнта не може бути прийнята до уваги, враховуючи зміни, які відбулися у законодавстві з приводу публічного договору при надані фінансових послуг. Зміни набрали чинності з 19.01.2020. На момент підписання відповідачем заяви зазначені зміни вже діяли і ці зміни. Згідно з вказаними змінами було введено новий інститут щодо споживчого договору, який встановив його поділ на публічну та індивідуальну частини. При прийнятті рішення про встановлення Кредитного ліміту банк керується внутрішніми нормативними документами банку та законодавством України. Протягом дії кредитного договору відповідач не надавав заперечень банку, що не погоджується з розміром збільшеного кредитного ліміту, навпаки, активно користувався карткою після збільшення розміру кредитного ліміту, що підтверджується випискою з особового рахунку. Окрім того, ні на момент укладення кредитного договору, ні протягом строку його дії, відповідач не звертався до банку про надання роз`яснень незрозумілих йому умов договору, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, а також з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору (ДКБО, заяви), тим самим надав згоду на умови кредитування.

Щодо твердження відповідача, які стосуються несанкціонованого списання коштів, то відповідач не звертається до суду з окремими позовними вимогами до банка. В межах розгляду даної справи, де предмет позову - стягнення заборгованості, суд не має процесуальної можливості розглядати обставини списання коштів з рахунку відповідача. Відтак, просить задовольнити позовні вимоги банка у повному обсязі (а.с.128-145).

22.09.2025р. відповідачем подано заперечення на відповідь відповідача на відзив позивача на позовну заяву, в якому просить у позові АТ «ПУМБ» відмовити за безпідставністю.

У судове засідання представник позивача не з`явився, хоча належним чином повідомлений про час та дату розгляду справи, клопотань від нього не надходило.

У судове засідання відповідач та представник відповідача не з`явилися, подавши заяву про завершення розгляд справи у відсутність відповідача та його представника.(а.с.204)

Заслухавши пояснення відповідача, представника відповідача, оцінивши в сукупності надані суду докази сторін, суд приходить до наступного висновку .

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (пункт 64, заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Згідно ч.1 ст.19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Кредитні відносини в Україні регулюються нормами Цивільного кодексу України (ЦКУ), зокрема статтями з 1054 до 1057-1, які встановлюють основи договірних відносин, а також іншими спеціальними законами, як-от Закон України "Про споживче кредитування".

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов`язку, які виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, в тому числі з договорів.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором, банк або інша фінансова установа, зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту.

Судом встановлено, що 28 вересня 2020 року відповідач звернувся до банку з метою отримання кредиту. Підтвердженням надання відповідачу кредиту є заява на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 4 від 28.09.2020, та паспорт споживчого кредиту від 28.09.2020, які були підписані відповідачем (а.с.9-10).

У Заяві, яка підписана відповідачем, передбачено, що клієнт (відповідач), підписанням цієї Заяви беззастережно підтверджує, що приймає Публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування (надалі за текстом ДКБО), яка розміщена на сайті: pumb.ua в повному обсязі з урахуванням умов надання всіх послуг як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО так і послуг, що можуть бути надані в процес обслуговування. Відповідач ознайомлений із ДКБО та цілком згодний з ним, всі умови ДКБО відповідачу зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення (розділ Заяви «Підтвердження та запевнення»). Протягом дії заяви кредитний ліміт за заявою збільшувався.

Згідно ч. 1 ст. 633 Цивільного кодексу України (надалі за текстом ЦК України) публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звертається (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, окрім тих, кому законом надані відповідні пільги.

Стаття 1049 ЦК України зобов`язує позичальника повернути позику у строк та в порядку, що встановлені законом.

Щомісячні платежі по кредитному договору №4 відповідач сплатив вчасно. Станом на 27.05.2021р. кредит погашений достроково у повному обсязі.

Як зазначає, відповідач, він і надалі користувався кредитною карткою № НОМЕР_1 , здійснював певні платежі використовуючи кредитні кошти, які вчасно вносив знову на картку.

Встановлено, що 23.05.2021р. через систему онлайн- банкінгу ПУМБ Online, без участі відповідача і його згоди, третіми особами було незаконно (декількома транзакціями) вкрадені (перераховані) кредитні кошти з його особового рахунку (кредитна картка № НОМЕР_1 ), на загальну суму 25800,грн., що підтверджується листом АТ «ПУМБ» від 23.06.2021р. №КНР-33/60801 (а.с.107-108).

З приводу цього відповідач звернувся із заявою до банку, щодо не нарахування відсотків та штрафних санкцій за користування кредитом, оскільки даними коштами відповідач не користується, за фактом їх незаконного списання третіми особами ведеться досудове розслідування за ч.1 ст. 190 КК України (а.с.105-106).

Відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (тут і далі в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором: повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу; забезпечити користувачу можливість інформувати банк про втрату електронного платіжного засобу.

Відповідно до пункту 11 Розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 705 від 05 листопада 2014 року, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 16 серпня 2023 року № 176/1445/22.

Судом встановлено, що дійсно на підставі заяви ОСОБА_1 23.05.2021р. внесено відомості до ЄРДР за №0000504 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України та розпочато досудове розслідування (а.с. 109).

Згідно повідомлення Галицької окружної прокуратури м. Львова від 11.06.2025р. на даний час досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000504 триває (а.с.177).

Як зазначає позивач, що банк не несе відповідальності за платіжні операції, ініційовані за допомогою мобільного платіжного додатку, до зупинення (блокування) дії картки або обмеження використання зареєстрованих в мобільному платіжному додатку карток, а також у разі розблокування дії картки клієнтом.

Саме умови ДКБО (публічного договору), до якого приєдналася Відповідач, визначають алгоритм дій Сторін, а також обов`язки Відповідача в процесі користування своїм рахунком, у т.ч. при взаємодії з будь-якими третіми особами.

Однак позивач не врахував тієї обставини, що система для входу в ПУМБ Online була заблокована і відповідач не міг увійти в додаток та вчиняти будь-які дії.

Суд не приймає до уваги твердження позивача, викладене у письмовій відповіді на відзив.

Позивачем не надано доказів, що відповідач своєю бездіяльністю сприяв втраті незаконному використанню ПІН-код або іншої формації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Згідно з висновками викладеним у постанові КЦС Верховного Суду віл 16.08.2023р. у справі №176/1445/22, саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є "слабкою" стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

Правовий висновок викладений в постановах Верховного суду від 23.01.2018р. у справі №202/10128/14-ц, від 08.02.2018р. у справі №552/2819/16-ц, де вказано, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.05.2015р. у справі №6-71цс15., «не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, касаційний суд дійшов помилкового висновку про вину особи як підставу цивільно-правової відповідальності».

Аналогічні висновки викладені і в релевантній щодо цієї справи судовій практиці, сформованій Верховним Судом та Касаційним цивільним судом, в постановах від 13.05.2015р. №6-71цс15, від 13.09.2019р. №501-4443/14-ц, від 02.10.2019р. №182/3171/16, від 23.01.2020р. №179/1688/17.

Аргументи, які містяться у відповіді на відзив суперечать правовій позиції, викладеній у постанові КЦС ВС від 16.08.2023р. у справі №176/1445/22, «в разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів».

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Позовні вимоги про стягнення штрафів, суд вважає безпідставними з наступних підстав.

Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану»,розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022року за № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, на території України введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Згодом, неодноразово воєнний стан на території України продовжувався у встановленому законом порядку, і є чинним на даний час.

Отже, законодавцем звільнено позичальника за кредитним договором від сплати неустойки (штрафу, пені), які були нараховані у період дії в Україні воєнного стану, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача штрафу та штрафних санкцій за кредитним договором № 4, оскільки вказані суми нараховані позивачем у період дії в Україні воєнного стану.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17,18, 76-81, 89, 133,141, 223, 247, 259, 263-265,273, 352, 354 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

у позові АТ «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Судові витрати слід залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 29.09.2025р.

Суддя В. В. Свірідова