Справа № 578/444/25
Провадження № 2/591/1844/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2025 року м. Суми

Зарічний районний суд м. Суми в складі: головуючого судді Косар А. І.

справа № 578/444/25 про стягнення заборгованості

сторони:

позивач: ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВІН ФІНАНС» /скорочене найменування: ТОВ «ВІН ФІНАНС»

представник позивача - Романенко Михайло Едуардович

відповідач ОСОБА_1 /далі ОСОБА_1 /

вимоги позивача:

- поновити строк позовної давності для подання позову до гр. ОСОБА_1 РНОКПП: НОМЕР_1 про стягнення заборгованості за кредитнимдоговором № 377443 від 24.10.2018;

- стягнення заборгованості за кредитним договором № 377443 від 24.10.2018 у розмірі 21 777.55 грн, яка складається з суми заборгованості - 16 640.00 грн, суми інфляційних втрат - 3 638.58 грн, суми 3% річних 1.498.97 грн, судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 2 422 грн 40 коп, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000.00 грн.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

30.05.2025 в системі Електронний суд ТОВ «ВІН ФІНАНС» подало до Краснопільського районного суду вказаний позов. Заявлені позовні вимоги мотивовано тим, що на підставі договору факторинку позивач набув право вимоги до відповідача за кредитним договором № 377443 від 24.10.2018, укладеного між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 , у розмірі 21 777.55 грн, яка складається з суми заборгованості - 16 640.00 грн, суми інфляційних втрат - 3 638.58 грн, суми 3% річних 1.498.97 грн.

Посилаючись на запровадження карантину по всій території України, а в подальшому оголошення воєнного стану, просить поновити строк позовної давності для звернення в суд із цим позовом, як пропущений з поважних причин.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями судову справу передано для розгляду головуючому судді Алевтині Іванівні Косар.

22 травня 2025 року рішенням №1105/0/15-23 Вища рада правосуддя передала територіальну підсудність судових справ Краснопільського районного суду Сумської області Зарічному районному суду м. Суми.

Крім того, рішенням від 1 липня 2025 року №1384/0/15-23 Вища рада правосуддя відрядила суддю Краснопільського районного суду Сумської області Косар Алевтину Іванівну до Зарічного районного суду м. Суми для здійснення правосуддя строком на один рік з 14 липня 2025 року.

На підставі протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду судову справу передано для розгляду головуючому судді Алевтині Іванівні Косар.

23 липня 2025 року Ухвалою суд відкрив провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив у визначений судом строк відповідач не подала.

У порядку частини другої статті 191 Цивільного процесуального кодексу України /далі ЦПК/ суд вирішує спір за наявними матеріалами справи.

Інші процесуальні дії передбачені пунктом 3 частини третьої статті 265 ЦПК, судом не здійснювались.

26 вересня 2025 року суд ухвалив скорочене рішення.

01 жовтня 2025 року суд склав повне судове рішення.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

12.04.2018 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (після перейменування - ТОВ «ВІН ФІНАНС») укладено договір факторингу №1, за яким відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами. Відповідно до п.2.2 договору факторингу окрім іншого, зазначено: у випадку укладення сторонами більш ніж одного реєстру прав вимоги кожен наступний реєстр прав вимоги є самостійним додатком та не замінює попередній.

18.02.2019 укладено додаткову угоду №12, за якою останній набув право вимоги, у тому числі, до ОСОБА_1 .

Згідно із розрахунком заборгованості (станом на дату відступлення прав вимоги) випискою по рахунку, складеного директором ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» Володимиром Довгаль, заборгованість позичальника ОСОБА_1 за договором № 377443 від 24.10.2018 становить 16 640.00 грн, із яких: 4 000.00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 2 100.00 грн - заборгованість за відсотками, 10 080.00 грн - заборгованість за нарахованими пенею та штрафами.

Мотиви, якими керується Суд, та застосовані норми права

За змістом частин першої та другої статті 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК).

У постанові Верховного Суду від 23.12.2019 у справі №572/1169/17 указано, що у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У спірних правовідносинах позивачем, як правонаступник кредитор, заявлено позов до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором оформленим у вигляді спеціальних умов для короткострокового кредиту договору кредитної лінії із графіком розрахунків до нього, які містять персональні дані позичальника.

Обґрунтовуючи право вимоги за цим позовом позивач посилався на загальні умови договору про надання фінансового кредиту, що укладений в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України«Про електроннукомерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного підпису, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Надаючи оцінку наявним у справі доказам, суд зазначає, що роздруківки із сайту не містять електронного підпису позичальника (одноразовий ідентифікатор/КЕП), а тому не підтверджують погодження між сторонами умов кредитування. Такий доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (кредитора), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що узгоджується із висновком Верховного Суду України, викладеному в постанові від 11.03.2015 (провадження №6-16цс15).

Отже, наявні у справі доказів не відповідають вимогам статті 207 ЦК щодо письмової форми правочину та статті 634 ЦК щодо форми договору приєднання, а тому не можуть розцінюватись як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 24.10.2018.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, а також відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, що виключає підстави для їх стягнення у судовому порядку. Наведене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.07.2019 по справі №342/180/17, яка за правилами частини четвертої статті 263 ЦПК є обов`язковою для застосування.

Відсутність належних доказів фіксації волі позичальника щодо сплати процентів (базової відсоткової ставки), а також неустойки, виключає підстави їх стягнення в судовому порядку. Проте позивач має право вимоги повернення фактично отриманої та не повернутої позичальником суми кредитних коштів, розмір якої має бути доведений належними та допустимими доказами.

Згідно вимог статей 12, 13, 81 ЦПК обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Наявні у справі докази, зокрема, розрахунок заборгованості, підтверджує наявність заборгованості позичальника за тілом кредиту в розмірі 4 000.00 грн.

Доказів на спростування належності відповідного розрахунку відповідачем не надано, як і доказів повного або часткового виконання зобов`язання на користь первинного кредитора чи його правонаступника. Тоді як належність виконання зобов`язання є предметом доказування і у справі про стягнення заборгованості, доказувати факт здійснення відповідачем оплати, заявленої позивачем до стягнення, має саме відповідач, а не позивач. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформульованої у справі №913/618/21 від 08.06.2022.

За змістом частини четвертої статті 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у справі №509/3589/16-ц від 21.10.2020 сформував позицію за змістом якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

Із огляду на викладене суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог у частині стягнення процентів, штрафів/пені у зв`язку з простроченою заборгованістю слід відмовити з підстав необґрунтованості позовних вимог.

Стосовно підставності поновлення строку позовної давності в частині позовних вимог а тілом кредиту, суд зазначає наступне

Відповідно до статті 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості захистити своє право чи інтерес через суд.

Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не визнає поважними причини пропущення позовної давності (частини четверта, п`ята статті 267 ЦК).

Позивач звернувся в суд із позовом 30.05.2025, заявивши до стягнення із відповідача заборгованість за кредитним договором №377443 від 24.10.2018 та ініціювавши питання поновлення строку позовної давності, який із 17.03.2020 був продовжений у зв`язку із запровадженням карантину, а в подальшому - оголошення в Україні воєнного стану.

Законом Українивід 30.03.2020 №540-ІХ«Про внесеннязмін додеяких законодавчихактів України,спрямованих назабезпечення додатковихсоціальних таекономічних гарантійу зв`язкуз поширеннямкоронавірусної хвороби(COVID-19)» розділ «Прикінцевіта перехідні положення» ЦК доповнено пунктом 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

У постановах Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №679/1136/21 та від 20.04.2023 у справі №728/1765/21 зазначено, що у пункті 12 розділ «Прикінцевіта перехідніположення» ЦКУкраїни у редакції Закону Українивід 30.03.2020№540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Крім того, Законом України від 15.03.2022 №2120-IX«Про внесеннязмін доПодаткового кодексуУкраїни таінших законодавчихактів Українищодо діїнорм наперіод діївоєнного стану» від 15.03.2022, який набрав чинності 17.03.2022 розділ «Прикінцеві таперехідні положення`Цивільного кодексуУкраїни доповнено пунктом 19, згідно якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Таким чином, пред`явлення позову ТОВ «ВІН ФІНАНС» відбулося у межах позовної давності з огляду на те, що Закон №540-IX щодо продовження позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02.04.2020 - до виникнення у позивача права на позов у зв`язку із простроченням боржника, та на час подання позову перебіг позовної давності не закінчився.

Під позовною давністю слід розуміти строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в установленому порядку позову до суду.

На відміну від позовної давності, процесуальні строки - це строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії учасниками судового процесу. Такі строки спрямовані на обмеження у реалізації саме процесуальних прав особи у відповідному судочинстві.

У справі, що на розгляді Зарічного районного суду м. Суми, строк позовної давності, протягом якого позивач має можливість отримати судовий захист порушеного матеріального права, пред`явивши позов до суду, продовжено в силу закону у зв`язку із встановленням карантину на всій території України, а в подальшому запровадженням воєнного стану, а тому обґрунтування причин, за яких запроваджені обмеження впливали на дії позивача, не вимагається.

Відтак, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за тілом кредиту в розмірі 4 000.00 грн. У задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних слід відмовити, оскільки згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві таперехідні положення`Цивільного кодексуУкраїни уперіод дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів ураховує наступне.

Згідно з пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, у разі відмови - на позивача.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

Для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справі №925/1545/20 від 18.02.2022.

У постанові Верховного Суду від 16.02.2023 у справі №824/9/22 зазначено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Відтак, відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу, що узгоджується із позицією Верховного Суду у справі №127/9918/14-ц.

Із огляду на викладені норми права, ураховуючи критерій складності справи, принципи співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів дійшла висновку про достатність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції у розмірі 2 000.00 грн, що відповідатиме принципу пропорційності, критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Згідно зі статтею 141 ЦПК, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 444.94 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог, виходячи з розрахунку: 4 000.00 грн (розмір задоволених позовних вимог) * 2 422.40 грн (сума сплаченого судового збору) / 21 777.55 грн (розмір заявлених позовних вимог) = 444.94 грн.

Керуючись стст. 7, 141, 191, 258, 259, 263-265, 268, 272, 352, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

Ухвалив:

Позов ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВІН ФІНАНС», який підписав представник Романенко Михайло Едуардович, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВІН ФІНАНС» () заборгованість за кредитним договором № 377443 від 24.10.2018 у розмірі 4 000 грн (чотири тисячі) грн 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВІН ФІНАНС» () витрати зі сплаті судового збору у розмірі 444.94 грн та на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000.00 грн, а усього 2 444 (дві тисячі чотириста сорок чотири) грн 94 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (частина п`ята статті 268 ЦПК).

Інформація про сторони та інших учасників справи:

позивач: ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВІН ФІНАНС» , місце знаходження юридичної особи: вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8, місто Київ, 04112, Україна;

представник позивача: Романенко Михайло Едуардович, РНОКПП: НОМЕР_2 ; який діє на підставі договору про надання правової допомоги № 33 від 22.03.2024; адреса: вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8 , м. Київ, 04112;

відповідач: ОСОБА_1 РНОКПП: НОМЕР_1 ; місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено 01 жовтня 2025 року.

Суддя А. І. Косар