ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/2150/25 Провадження№ 2/636/1909/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 Чугуївський міський суд Харківської області області в складі головуючого судді Гніздилова Ю.М., за участю секретаря Селевко Т.С., розглянувши у судовому засіданні порядку загального позовного провадження в м. Чугуєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Новопокровської селищної ради Чугуївського району Харківської області, про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Новопокровської селищної ради Чугуївського району Харківської області, про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 має право на 2/5 частки земельної ділянки площею 0,1870 га, на якій розташований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, Позивач не може реалізувати своє право власності, оскільки на земельну ділянку площею 0,1870 гектарів за адресою: АДРЕСА_1 , виданий державний акт на право приватної власності на землю серії ХР -26-77-049586 від 25.11.1996 року Новопокровською селищною радою на ім?я ОСОБА_2 .

Державний акт виданий на підставі рішення виконкому Новопокровської селищної Ради Народних депутатів від 12.11.1996 року № 42/192, згідно з яким ОСОБА_2 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1870 гектарів. Землю передано для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель - 0,15 га та ведення особистого підсобного господарства - 0,037 га. Вказані земельні ділянки зареєстровані в Державному земельному кадастрі за кадастровими номерами :00:001:0200:00:001:0649, що підтверджується інформацією з Державного земельного кадастру.

20 березня 2025 року після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідача, була постановлена ухвала про відкриття провадження у справі та розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, призначене відкрите судове засідання о 13 год 30 хв 06 травня 2025 року. Направлено відповідачеві копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Запропоновано відповідачеві подати до суду відзив на позов в установлений строк. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив. Запропоновано відповідачу подати до суду в установлений законодавством строк заперечення, в яких викласти свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх визнання або відхилення.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надавши заяву, в якій позов підтримав, просив розгляд справи провести за його відсутності.

Представник Новопокровської селищної ради Чугуївського району Харківської області у судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву, в якій просив розгляд справи провести за його відсутності.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

За результатами судового розгляду на підставі повідомлених позивачем обставин справи, наданих ним доказів, встановлені такі фактичні обставини та спірні правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 06.02.1995 року органом приватизації житла Чугуївського райвиконкому посвідчено, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної сумісної власності громадянам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 виданим Новопокровською селищною радою Чугуївського району Харківської області 25.01.2010 року. Після її смерті спадщину прийняв її син ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 виданим Новопокровською селищною радою Чугуївського району Харківської області 23.12.2021 року. Після його смерті, я - ОСОБА_1 (далі - Позивач) донька ОСОБА_2 успадкувала 2/5 (дві п`ятих) частки житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13.02.2024 року, зареєстрованим за№ 1-109.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав № 365590784 від

13.02.2024 року зареєстроване право власності за мною- ОСОБА_1 на 2/5 частки житлового будинку та надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.02.2024 посвідченим державним нотаріусом Чугуївською державною нотаріальною конторою Харківською областю Дідік Є.Г. 2/5 частини будинку АДРЕСА_1 Позивачу перейшли права та обов`язки попереднього власника цього майна.

Видача державного акту на право приватної власності на землю серії ХР -26-77- 049586 від 25.11.1996 року ОСОБА_2 є незаконною, оскільки фактично земельна ділянка знаходилась у користуванні п`яти співвласників житлового будинку, що розташований на вказаній земельній ділянці.

Таким чином, видача державного акту ОСОБА_2 порушує право власності ОСОБА_1 на 2/5 частки земельної ділянки площею 0,1870 гектарів.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною першою статті 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень статті 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч. 1 ст. ЗО ЗК України, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди.

Згідно з ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-33цс13, визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

За правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Згідно висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018, визнання недійсними державних актів на право власності на землю вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України).

Відповідно до ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз.2 п.2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", виходячи з положень ст.ст. 8, 124 Конституції, ст.ст. 26, ЗО, 87, 90, 97, 100, 102, 108, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161,210,212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, ст. 15 ЦПК України, ст. 12 ГПК України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В силу ч.2 ст.158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Враховуючи, що позивач не може в іншому порядку оформити право власності на землю в порядку спадкування за законом, позовна заява про спадкування земельної ділянки після смерті батька підлягає до задоволення.

Керуючись ч.1 ст. 1225, 1261-1265 ЦК України, ч.2 ст.158 ЗК України, ст.ст. 10, 11, 197, 218,247 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Новопокровської селищної ради Чугуївського району Харківської області, про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю задовольнити.

Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ХР- 26-77-049586 від 25.11.1996 року виданий Новопокровською селищною радою на ім`я ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Новопокровської селищної Ради народних депутатів від 12.11.1996 року № 42/192 та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2376, скасувавши його реєстрацію за № 2376 в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Чугуївський міський суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Суддя Ю. М. Гніздилов