Справа № 346/1825/25
Провадження № 2-ві/346/6/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

у складі головуючого судді Калинюка О.П.

з участю секретаря Насадик В.В.,

представника відповідача адвоката Волошиної О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву адвоката Волошиної Олени Вікторівни, яку подано в інтересах відповідача ОСОБА_1 про відвід судді вказаного суду ОСОБА_2 в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Управління соціальної політики Коломийської міської ради Івано-Франківської області, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитни,

ВСТАНОВИВ:

в провадженні зазначеного суду перебуває вказана цивільна справа (головуючий суддя Сольський В.В.).

24.09.2025 року зазначена представник відповідача подала через підсистему «Електронний Суд» заяву про відвід вказаного судді.

В обґрунтування заяви вказано, що в підготовчому засіданні, яке проведено 22.09.2025 року, суддя Сольський В.В. без переходу на стадію ухвалення судового рішення відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про передачу справи за територіальною підсудністю Немишлянського районного суду м.Харкова.

Такі дії судді є прямим порушенням норм процесуального права, оскільки при вирішенні заявленого клопотання про передачу справи за територіальною підсудністю суддя Сольський В.В. не постановив ухвалу як окремий документ, чим фактично позбавив сторону відповідача процесуальної можливості отримати належне судове рішення та реалізувати право на його оскарження. Так, позовна вимога про визначення місця проживання дитини, на думку представника відповідача, повинна розглядатися за зареєстрованим місцем проживання останнього, а тому справа підлягає передачі за територіальною підсудністю до вище вказаного суду. Крім того, провадження у даній цивільній справі відкрито 29.04.2025 року. 17.05.2025 року представник відповідача звернулася до суду із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини разом з відповідачем як з батьком. Станом на день подання заяви про відвід судді (24.09.2025 року) підготовче провадження триває понад 5 місяців, що суперечить вимогам ч.3 ст.189 ЦПК України.

Також представник відповідача зазначає, що вказаний суддя розглянув її клопотання від 06.05.2025 року про роз`єднання позовних вимог лише 08.08.2025 року, тобто через кілька місяців після подання такого клопотання. Така бездіяльність суду та невмотивоване зволікання із вирішенням клопотань сторін свідчить про затягування строку розгляду справи, що суперечить принципу розумності строків судового розгляду, закріпленому у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також у статтях 2, 12 та 13 ЦПК України. Це порушує права сторін процесу та ставить під загрозу дотримання найкращих інтересів дитини, у зв?язку із тим, що предметом спору є визначення її місця проживання.

Наведене свідчить про упереджене ставлення судді до строків розгляду справи та систематичне порушення ним норм процесуального права. Враховуючи, що у даній справі вирішується питання про визначення місця проживання дитини, такі дії судді безпосередньо порушують права та інтереси як дитини, так і відповідача.

Представник відповідача також вказує, що на порушення норм процесуального права зазначений суддя постановив ухвалу про залишення без руху позову з підстав необґрунтування позивачем у позові об?єднання трьох позовних вимог. 23.04.2025 року представником позивача направлено до суду уточнену позовну заяву разом з клопотанням про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження, а також з клопотанням про роз`єднання на підставі ч.6 ст. 188 ЦПК України позовні вимоги виділивши в окреме провадження позовну вимогу про розірвання шлюбу та в окреме провадження - позовні вимоги про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини. Ознайомившись із цією уточненою позовною заявою, дослідивши її зміст, можна дійти висновку, що вона є аналогічною з первісно поданою позовною заявою (за змістом однаковий текст, тільки деякі абзаци переставлені місцями). Уточнена позовна заява взагалі не містила обгрунтування підстав для об?єднання зовсім різних позовних вимог. Таким чином, позивачка не виконала вимог ухвали про усунення недоліків позовної заяви. Однак, суддя Сольський В.В. не врахував ці порушення при вирішенні питання про відкриття провадження у даній справі.

Вказані обставини, на думку представника відповідача, також свідчать про упередженість судді Сольського В. В.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримала вищевказану заяву з викладених у ній мотивів.

Інші учасники справи (їх представники), будучи належним чином повідомленими про місце та час вказаного судового засідання, в дане засідання не з`явилася, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Вивчивши подану заяву про відвід судді, заслухавши представника відповідача, перевіривши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 39 ЦПК України відвід повинен бути вмотивованим і заявленим протягом десяти днів з дня отримання учасником справи ухвали про відкриття провадження у справі, але не пізніше початку підготовчого засідання або першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно з частинами 1-3 ст. 40 вказаного Кодексу питання про відвід (самовідвід)судді може бути вирішено як до,так і після відкриття провадження у справі. Питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленомучастиною першоюстатті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини потрібні докази фактичної наявності неупередженості судді для відсторонення його від справи. Таким чином, існує презумпція неупередженості судді, а якщо з`являються сумніви щодо цього, то для його відводу в ході об`єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, певних його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі. При цьому враховується думка сторін, однак, вирішальними є результати об`єктивної перевірки.

При оцінці безсторонності суду слід розмежовувати суб`єктивний та об`єктивний аспект. Так у справі «Гаусшильдт проти Данії», «Мироненко і Мартиненко проти України» зазначається, що наявність безсторонності, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, має визначатися за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. Щодо суб`єктивної складової даного поняття, то у справі «Гаусшильдт проти Данії» вказано, що потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. Причому суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з`являються докази протилежного. Таким чином, існує презумпція неупередженості судді, а якщо з`являються сумніви щодо цього, то для його відводу в ході об`єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, певних його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі. У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (рішення у справі «Мироненко і Мартиненко проти України»). Зазначену позицію Європейського суду підтримав і Верховний Суд України у справі №5-15п12 (ухвала Верховного Суду України від 01.03.2012 року, у справі №5-15п12).

Аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ у справі «Ветштайн проти Швейцарії», в якому зазначено, що особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного.

Відповідно до статті 6 Кодексу суддівської етики, затвердженого Рішенням XI чергового з`їзду суддів України від 22.02.2013 року, суддя повинен виконувати свої професійні обов`язки незалежно, виходячи виключно з фактів, установлених на підставі власної оцінки доказів, розуміння закону, верховенства права, що є гарантією справедливого розгляду справи в суді, не зважаючи на будь-які зовнішні впливи, стимули, загрози, втручання або публічну критику.

Крім того, неупередженість судді полягає у відсутності будь-яких законних сумнівів в тому, що її забезпечено та гарантовано судом, а для перевірки на об`єктивну неупередженість слід визначити чи є факти, які не залежать від поведінки судді, що можуть бути встановлені та можуть змусити сумніватися у його неупередженості.

Отже, особиста безсторонність судді презюмується, поки не надано доказів протилежного, про що зазначено у п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Веттштайн проти Швейцарії» та у п. 50 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Білуха проти України».

Cудом встановлено, що 11.04.2025 року дана цивільна справа розподілена для розгляду під головуванням судді Сольського В.В.

25.09.2025 року вказаним суддею постановлено ухвалу, відповідно до змісту якої останній вважає заявлений йому відвід необґрунтованим (том. 2 а. с. 236, 237).

Аналізуючи обставини як підстави для відводу судді, про які вказує представник відповідача, суд зазначає, що дані обставини де-факто стосуються незгоди цього представника з ухваленими процесуальними рішеннями судді, якому заявлено відвід.

Щодо вказаних підстав слід зазначити, що порушення судом норм цивільного процесуального законодавства при розгляді даного провадження по суті (у разі їх встановлення судами вищих інстанцій) можуть бути підставою для зміни чи скасування певного судового рішення, а не підставами для відводу судді, оскільки вони не передбачені статтями 36-38 ЦПК України.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.

Твердження представника відповідача про порушення вказаним суддею найкращих інтересів дитини є похідними від тверджень про порушення таким суддею норм процесуального права, а тому не можуть бути достатньою підставою для підтвердження наявності підстав для відводу судді.

Таким чином, заява про відвід задоволенню не підлягає, оскільки її вимоги є безпідставними.

На підставі наведеного та, керуючись ст. ст. 36-40, 260, 261 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

у задоволенні заяви адвоката Волошиної Олени Вікторівни, яку подано в інтересах відповідача ОСОБА_1 25.09.2025 року, про відвід судді Коломийського міськрайонного суду Івано - Франківської області Сольського Віталія Володимировича як головуючого в даній справі, відмовити у зв`язку з безпідставністю її вимог.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 01.10.2025 року.

Суддя: Калинюк О. П.