Справа № 522/7921/25-Е
Провадження № 2/522/5154/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суду м. Одеси у складі:

головуючої судді Косіциної В.В.,

за участі секретаря судового засідання Лесик В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби та Одеської обласної прокуратури про відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури,-

ВСТАНОВИВ:

11 квітня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної казначейської служби та Одеської обласної прокуратури про відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури, у якій позивач просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби моральну шкоду, завдану внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури та суму у розмірі 5 000 000,00 гривень.

За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Косіциній В.В.

Ухвалою суду від 15 квітня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку загального позовного провадження. Надано відповідачам 15-ти денний строк для подання відзиву. Підготовче засідання по справі призначено на 14 травня 2025 року.

01 травня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від Державної казначейської служби України надійшов відзив, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

02 травня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від Одеської обласної прокуратури надійшло клопотання про продовження процесуального строку для подання відзиву.

09 травня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від Одеської обласної прокуратури надійшов відзив, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

14 травня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, у якій позивач підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити.

14 травня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява ОСОБА_1 про об`єднання справ в одне провадження, у якому заявник просить об`єднати судові справи №522/7921/25-Е, 522/7920/25-Е та 522/7923/25 в одне провадження.

14 травня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення доказів, у якій заявник просив забезпечити докази шляхом витребування з архіву Приморського районного суду м. Одеси матеріалів судової справи №522/13711/17 по кримінальному провадженні №0001017, що перебуває у розпорядженні Приморського районного суду м. Одеси для огляду в судовому засіданні.

У підготовче засідання, призначене на 14 травня 2025 року з`явився позивач, представник Одеської обласної прокуратури та представник ДКС.

Ухвалою суду від 14 травня 2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про об`єднання справ в одне провадження відмовлено.

Ухвалою суду від 14 травня 2025 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів повернуто без розгляду.

Відкладено підготовчий розгляд справи на 10 червня 2025 року.

10 червня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання ОСОБА_1 про долучення доказів, у якому заявник просив долучити до матеріалів справи матеріали справи №522/13711/17.

У підготовче засідання, призначене на 10 червня 2025 року з`явився позивач, представник Одеської обласної прокуратури та представник ДКС.

Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання прийнято рішення здійснити розгляд справи в змішаній формі (паперовій та електронній). Відкладено підготовчий розгляд справи на 30 червня 2025 року.

30 червня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання ОСОБА_1 про долучення доказів, у якому заявник просив долучити до матеріалів справи копії клопотань про обрання та продовження запобіжного заходу у кримінальному провадженні №522/13711/17.

У підготовче засідання, призначене на 30 червня 2025 року з`явився позивач та представник Одеської обласної прокуратури.

Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання задоволені клопотання про долучення доказів.

Ухвалою суду від 30 червня 2025 року закрито підготовче провадження у справі. Справу призначено до судового розгляду на 14 липня 2025 року

Судове засідання по справі, призначене на 14 липня 2025 року було відкладено на 08 вересня 2025 року.

Судове засідання по справі, призначене на 08 вересня 2025 року не відбулося у зв`язку із замінуванням приміщення Приморського районного суду м. Одеси та було відкладено на 09 вересня 2025 року.

У судове засідання, призначене на 09 вересня 2025 року з`явився позивач, представник Одеської обласної прокуратури та представник ДКС.

Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання суд перейшов до стадії ухвалення рішення. Встановлено, що текст рішення буде проголошено 22 вересня 2025 року.

Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

10 грудня 2016 року виконуючим обов`язки прокурора Одеської області старшим радником юстиції Саулко Олександр Іванович по даному кримінальному провадженню винесено та підписано письмове повідомлення про підозру адвокатам ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого п. 2 ст. 27 та ч. 3 ст. 368 КК України.

Цього ж дня повідомлення про підозру було вручено прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Одеської області старший радник юстиції Ю.О. Морванюк за дорученням в.о. прокурора Одеської області старшого радника юстиції ОСОБА_2 адвокату Євсюкову Євгену Петровичу, що підтверджується вироком Приморського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2021 року у справі №522/13711/17.

Зазначеним вироком ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369, п. 2 ст. 27, ч. 1 ст. 364 КК України та виправдано його у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14 квітня 2022 року у справі №522/13711/17 апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури Шпаченка С.М. задоволено частково.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 06.08.2021 року відносно ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.2 ст.15, ч.4 ст.27, ч.3 ст.369, п.2 ст.27, ч.1 ст.364 КК України змінено та виключено з мотивувальної частини вироку висновки суду щодо недотримання стороною обвинувачення вимог ст.481 КПК України повідомлення про підозру адвокатам Євсюкову Євгену Петровичу та ОСОБА_3 . В іншій частині вирок залишено без змін.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2021 року у справі №522/13711/17 набрав законної сили з урахуванням змін, викладених в ухвалі Одеського апеляційного суду - 14.04.2022 року, що підтверджується відповідними відомостями з ЄДРСР.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод створено самостійне право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

У позовній заяві позивач зазначає про те, що внаслідок таких дій, він зазнав глибоких та тривалих моральних страждань, була створена довготривала стресова ситуація в результаті перебування під слідством і судом, триманням під вартою, обмеження його прав в період дії запобіжних заходів, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, необхідності затрати часу та вжиття заходів для свого судового захисту, що викликало у нього психологічне напруження, внаслідок чого погіршилася якість його життя та змінило нормальний ритм життя, а тому, позивач вказав, що 5 000 000,00 гривень буде тією сумою, яка може мінімально компенсувати спричинені страждання.

На підтвердження того, що 5 000 000,00 гривень в якості моральної шкоди буде тією сумою, яка може мінімально компенсувати спричинені страждання позивачем було надано копію висновку експерта за результатами проведення судово-психологічної експертизи від 12.12.2024 року №19/24, складеного експертом ОСОБА_5 , з якого вбачається, що можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання у розмірі 5 000 000,00 гривень є обґрунтованим.

До копії свідоцтва долучено свідоцтво №15, з якого вбачається, що ОСОБА_5 рішенням експертно-кваліфікаційної комісії МОЗ України присвоєно кваліфікацію судового експерта з правом проведення судово-психологічної експертизи, строком дії до 18.02.2024 року, та термін дії якого продовжено до 19.01.2029 року.

Зі змісту висновку вбачається, що експерта повідомлено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

У відзиві на позовну заяву Державна казначейська служба зазначає про те, що для розрахунку розміру шкоди слід застосовувати частину 2 статті 8 закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» де вказано, що розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму, зазначеного в абзаці дев`ятому статті 7 цього Закону, тобто, у розмірі 1 600,00 гривень.

Проте, суд не може погодитися із зазначеним з огляду на наступне.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, «відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, зроблено висновок про те, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18, «розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження».

У постанові КЦС ВС від 05.03.2025 року у справі №166/789/24 вказано, що доводи касаційної скарги про те, що при обчисленні моральної шкоди необхідно виходити із частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600 грн, не заслуговують на увагу, оскільки межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, що узгоджується із нормами статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

КЦС ВС виходив з того, що законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду.

Конституційний Суд України у своїх Рішеннях: від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 неодноразово наголошував на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Отже, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах, а зміни у вказаний Закон не вносилися.

КЦС ВС погодився з тим, що відшкодування моральної шкоди, завданої позивачці, не є в розумінні статей 56, 62 Конституції України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статей 1167, 1176 ЦК України «виплатою», а відтак, підстави для застосування положень частини другої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1 600 грн, відсутні.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» у редакції, чинній на час розгляду справи, установлено з 01 січня 2025 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з першого січня 2025 року становить 8 000,00 гривень.

За таких обставин, для розрахунку мінімального гарантованого мінімуму, що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 суд бере за основу мінімальний розмір заробітної плати станом на момент розгляду справи, тобто, грошову суму у розмірі 8 000,00 гривень.

Як було встановлено судом, ОСОБА_1 було повідомлено про підозру 10 грудня 2016 року, тоді як вироком Приморського районного суду м. Одеси від 06.08.2021 року, що набрав законної сили 14 квітня 2022 року ОСОБА_1 виправдано.

Загальний строк, протягом якого позивач перебував під слідством та судом склав 64 місяців та 5 днів.

Розмір мінімального гарантованого відшкодування за 64 місяці становить 512 000,00 гривень (64*8 000).

Розмір мінімального гарантованого відшкодування за 5 днів становить 1 333,33 гривень (8 000/30*5).

Загальний розмір мінімального гарантованого відшкодування у період перебування ОСОБА_1 склав 513 333,33 гривень.

У відзиві на позову заяву Одеська обласна прокуратура зазначає про те, що мінімальний розмір шкоди, який гарантований державою є досить значним, а тому, достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, а підставі для його збільшення немає, оскільки відшкодування не повинно призводити до безпідставного збагачення.

Посилається на те, що грошова сума у розмірі 5 000 000,00 гривень позбавлена засад поміркованості, розумності та справедливості, є значно більшою ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи.

Cуд частково погоджуєтья із доводами щодо надмірності заявленого позивачем до відшкодування розміру моральної шкоди, проте вважає, що справедливим буде стягнення моральної шкоди у подвійному розмірі від мінімально встановленого з огляду на наступне.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, мають виходити із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи (позиція ВС викладена у постанові від 12.08.2025 року, справа 203/4715/23).

Збільшуючи мінімальний гарантований розмір моральної шкоди суд враховує наступні обставини.

10 грудня 2016 року слідчий звернувся до суду з клопотанням, погодженим з прокурором, про застосування відносно ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2016 року клопотання слідчого задоволено, застосовано до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ОУВП УДПтСУ в Одеській області (№ 21). Визначено розмір застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених КПК України, у розмірі 300 (триста) розмірів мінімальної заробітної плати, тобто станом на 12 грудня 2016 року 413400 (чотириста тринадцять тисяч чотириста) гривень (300 Х 1378 = 413400). Строк дії ухвали слідчого судді становив 60 (шістдесят днів) і обчислюється з моменту затримання, тобто з 09 грудня 2016 року. Ухвала слідчого судді про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою припиняє свою дію 07 лютого 2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2016 року апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_1 - адвоката Слуцького К.В. - задоволено частково. Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2016 року, якою у рамках кримінального провадження за №0001017 внесеному до ЄРДР 05.12.2016 року за ознаками ч.2 ст.27 ч.ю3 ст.368 КК України застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_1 , строком на 60 днів, тобто до 07.02.2017 року з визначенням застави, як запобіжного заходу у розмірі 300 (трьохсот) розмірів мінімальної заробітної плати, тобто у сумі 413400 (чотириста тринадцять тисяч чотириста) гривень скасовано та постановлено нову ухвалу, якою клопотання слідчого ОВС другого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Одеської області прокуратури Одеської області Філіппова С.В., погоджене з прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Одеської області ОСОБА_6 про застосування відносно підозрюваного ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави задоволено частково. Застосовано відносно підозрюваного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Одеському слідчому ізоляторі УДДВП в Одеській області строком на 60 діб, тобто до 06 лютого 2017 року. Визначено підозрюваному ОСОБА_1 розмір застави як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених КПК України, у розмірі 80 мінімальних розмірів заробітної плати, тобто 110240 (сто десять тисяч двісті сорок) гривень.

У позовній заяві позивач зазначає про те, що у зв`язку з внесенням 15 грудня 2016 року застави, його було звільнено з-під варти.

Зазначене свідчить про те, що внаслідок дій правоохоронних органів, ОСОБА_1 був позбавлений волі у період з 09 грудня 2016 року по 15 грудня 2016 року, тобто, 7 днів.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2016 року встановлено, що у разі внесення застави зобов`язати підозрюваного після звільнення з під варти прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора або суду протягом дії запобіжного заходу у вигляді застави.

Покладено на підозрюваного обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

1) прибувати до слідчого з встановленою періодичністю;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає без дозволу слідчого, прокурора або суду;

3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та місця роботи;

4) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, або інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14.02.2016 року покладено на підозрюваного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, до закінчення строку досудового розслідування, тобто до 10.04.2017 року, а саме:

- прибувати за кожною вимогою слідчого, прокурора, слідчого судді; суду;

-не відлучатись із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

-повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2017 року продовжено строк виконання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України на 60 діб, тобто до 05.06.2017 року.

Продовжено строк дії обов`язків підозрюваного, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

-прибувати за кожною вимогою слідчого, прокурора, слідчого судді; суду;

-повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2017 року у справі №522/13711/17 змінено обвинуваченому ОСОБА_1 запобіжний захід з тримання під вартою та визначеним розміром застави як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених КПК України на особисте зобов`язання з встановленням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

Встановлено для обвинуваченого ОСОБА_1 такі обов`язки:

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.

Повернуто заставу у розмірі 110240 грн., встановлену на підставі ухвали Апеляційного суду Одеської області від 14.12.2016 року.

Зазначене у своїй сукупності свідчить про те, що внаслідок безпідставного притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, його права та свободи були обмежені протягом тривалого часу з огляду на застосування відносно останнього різного виду запобіжних заходів (тримання під вартою, особисті зобов`язання), а також поклало на останнього додаткові обов`язки, внаслідок чого він був вимушений виконувати дії, що визначені в ухвалі суду про обрання щодо нього запобіжного заходу.

У позовній заяві позивач зазначає про те, що під час його затримання, йому було завдано тілесних ушкоджень.

Вироком суду, який залишився в цій частині без змін встановлено, що під час затримання адвокатам (в тому числі ОСОБА_1 ) були спричинені тілесні ушкодження, затримання адвокатів відбувалось, як особливо небезпечних та озброєних злочинців.

Вироком суду також встановлено наступні порушення:

- прокурор Морванюк Ю.О. фактично перевищив свої повноваження, погоджуючи клопотання про надання дозволу на проведення НСРД відносно адвокатів, на що мав право тільки прокурор області;

- втручання у приватне спілкування адвоката Євсюкова Є.П. з клієнтом ОСОБА_7 ;

- у ОСОБА_1 під час затримання були вкрадені речі;

- під час затримання 09.12.2016 р. адвокат Євсюков Євген Петрович був позбавлений захисту (участі адвоката) та участі представника ради адвокатів Одеської області, що був повідомлений тільки через декілька днів, хоча КПК передбачає негайне повідомлення;

- інкримінований ОСОБА_1 злочини містив ознаки провокації;

- проведений органами досудового розслідування 09.12.2016 огляд місця події фактично був обшуком, який згідно з приписами ч. 2 ст. 234 КПК проводиться лише на підставі ухвали слідчого судді.

У позовній заяві в якості обґрунтування розміру заявленої шкоди позивач зазначає про те, що під час досудового розслідування без залучення спеціалістів та без призначення комп`ютерної експертизи було підібрано пароль та розблоковано телефон, який містив інформацію, яка є конфіденційною та пов`язана із адвокатською таємницею.

Зазначене підтверджується вироком Приморського районного суду м. Одеси від 06.08.2021 року у справі №522/13711/17, де судом встановлено, що слідчий ОСОБА_8 , особисто без залучення спеціаліста та без призначення комп`ютерно-технічної експертизи було підібрано пароль та розблоковано телефон марки «Iphone 6», який містить інформацію, яка є конфіденційною та пов`язана з адвокатською таємницею, охороняються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», та в подальшому проведено огляд вищевказаного мобільного телефону марки «Iphone 6», зі зняттям скріншотів інформації, що на ньому міститься.

При цьому з самого початку проведення досудового розслідування ОСОБА_1 неодноразово слідчому зазначалось про те, що телефон містить інформацію, що містить адвокатську таємницю та наполягав на проведенні огляду предмету (телефону марки «Iphone 6») за його безпосередньої участі та присутності, за рішенням суду, при цьому забороняючи здійснювати несанкціонований доступ до носія інформації (телефону марки «Iphone 6»), що містить адвокатську таємницю та захищений паролем.

В якості підтвердження заявленого розміру моральної шкоди, позивач також посилається на те, що працівниками поліції було проведено обшук в місці, відмінному від того, що визначено ухвалою слідчого судді.

Це також підтверджується вироком, де вказано, що під час звернення співробітниками прокуратури Одеської області з клопотанням про проведення обшуку та під час проведення самої слідчої дії (обшуку) були допущені грубі порушення КПК України та ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», що були виражені в наступному: обшук проведено у приміщенні за іншою адресою, ніж вказано в ухвалі слідчого судді ОСОБА_9 ; при зверненні з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді співробітниками прокуратури був навмисно прихований факт того, що в приміщенні, що обшукується, здійснюються індивідуальна адвокатська діяльність чотирьох різних адвокатів; в ухвалі про проведення обшуку від 09.12.2016 р. слідчим суддею ОСОБА_9 не було зазначено конкретного переліку речей, документів, що планується відшукати, виявити чи вилучити під час проведення слідчої дії; співробітниками прокуратури в порушення ст. 161 КПК України був здійснений незаконний доступ до листування, інших форм обміну інформацією між захисником та його клієнтом, об`єктів, які додані до такого листування, інших форм обміну інформацією.

У позовній заяві позивач зазначає про те, що вказаним кримінальним провадженням відбулося втручання у його незалежну професійну діяльність адвоката, внаслідок чого відбулося завдання шкоди його діловій репутації як юриста-правника, що розпочав свій трудовий шлях в органах прокуратури ще у 2005 році.

При цьому відповідно до інформації з ЄРАУ, на момент затримання не пройшло більше місяця з моменту отримання свідоцтва про право на зайняття адвокатської діяльності. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 здійснює діяльність як юрист-правник з 2005 року.

У позовній заяві позивач зазначає про те, що протягом усього досудового розслідування, скерування обвинувального акту до суду, відбувалося висвітлення таких подій на офіційних інтернет-порталах прокуратури Одеської області, ГУНП в Одеській області, не звичайних інтернет-сайтах та на центральних інтернет-каналах, де його висвітлювали негативно, дискредитували.

Зазначене підтверджується витягами з веб-сайтів, долучених до відповіді на відзив.

Під час перевірки зазначеного в мережі інтернет виявлено велику кількість статей, що стосується ОСОБА_1 та його притягнення до кримінальної відповідальності. Так, наприклад, на веб-сайті Одеської обласної прокуратури 09.12.2016 року опублікована новина із наступною назвою: «Слідчі прокуратури Одещини затримали на хабарі у 3500 доларів США поліцейського та активістів громадської організації з протидії злочинності та корупції (ФОТО)», посилання - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У позовній заяві позивач зазначає про те, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності погіршилося здоров`я його матері, його родила витрачала кошти на захист його порушених прав, відмовляючи дітям в належному та достатньому розвитку, а собі у відпочинку та будь-яких придбаннях.

Так, дійсно, внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності права позивача були значно обмежені. Проте, в матеріалах справи не містяться доказів на підтвердження погіршення стану здоров`я його матері. Не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 внаслідок його притягнення до кримінальної відповідальності не міг отримувати доходу, або розмір його доходу був менший, що вплинуло на матеріальний стан його сім`ї, оскільки, під час кримінального провадження, яке тривало більш ніж 5 років, із яких лише 7 днів останній перебував під вартою, тоді як протягом всього іншого періоду до останнього застосовувалося особисте зобов`язанні.

В той же час, суд звертає увагу на те, що внаслідок притягнення ОСОБА_1 , останній був вимушений понести значній фінансові витрати, пов`язані зі сплатою застави у розмірі128 000,00 гривень.

При цьому, суд враховує, що позивач пережив додаткові душевні страждання через фізичне насильство, перебування в період з 13 грудня 2016 року по 15 грудня 2016 року під вартою, в потім під іншими запобіжними заходами, позбавлення можливості протягом 9 місяців володіти та розпоряджатися своїми грошовими коштами, внесеними їм в якості застави. Суд вважає, що додаткові страждання позивач зазнав через негативні публікації в інтернет виданнях, а також порушенння , що мали місце з боку правоохоронних органів та встановлені у вироку суду.

Вказані обставини свідчать про те, що мінімальний визначений законом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності та справедливості та не є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, а тому слід стягнути на користь позивача моральну шкоду в розмірі 1 026 666,66 гривень, що є подвійним розміром мінімального гарантованого розміру відшкодування.

Щодо належного складу відповідачів, суд зазначає наступне.

У відзиві на позовну заяву ДКС зазначає про те, що вона не є належним відповідачем у справі.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, належним відповідачем є держава як учасник цивільних відносин. Разом з тим, держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, а саме органи, діями яких завдано шкоду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) дійшла висновку про те, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові не відступила від висновку Верховного Суду України, який викладено у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 761/13921/15-ц (провадження № 6-99цс17), оскільки Верховний Суд України не робив висновку про обов`язкове залучення ДКС України та неможливість задоволення позову у разі незалучення цього органу.

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів, ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКС України чи її територіальний орган.

Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

ДКС України та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.

Подібні за змістом висновки про те, що у цій категорії справ відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади, а казначейська служба відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету, викладені і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

На думку суду, Державна казначейська служба України в даному конкретному випадку є органом, який буде виконувати таке рішення, а тому, суд погоджується із доводами ДКС у відзиві про те, що вони не є належним відповідачем та вважає, що у задоволенні позовних вимог до Державної казначейської служби України слід відмовити.

У відзиві на позовну заяву Одеська обласна прокуратура посилається на те, що вона не є належним відповідачем у справі.

Із зазначеним не можна погодитися, оскільки, відповідно до п.1, 3 ч.1 ст.2 Закону України «Про прокуратуру», на прокуратуру покладаються такі функції: підтримання державного обвинувачення в суді; нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство.

Саме тому, суд вважає, що Одеська обласна прокуратура є належним відповідачем у справі.

Щодо порядку відшкодування шкоди, суд зазначає наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

За таких обставин, суд доходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з Держаного бюджету України на користь ОСОБА_1 шкоду, завдану незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду у розмірі 1 026 666,66 гривень.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст.2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 133, 141, ч.4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, 258-259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної казначейської служби та Одеської обласної прокуратури про відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , шкоду, завдану незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду у розмірі 1 026 666 (один мільйон двадцять шість тисяч шістсот шістдесят шість) гривень 66 (шістдесят шість) копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30-ти днів з дати складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 26 вересня 2025 року.

Суддя Косіцина В.В.