РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року Личаківський районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Нора Н.В.

за участю секретаря Заверухи О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові в порядку окремого провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу зазаявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в:

заявник звернувся до суду із заявою, якою просить ухвалити рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якого виховує та утримує самостійно з 2019 року. Рішенням суду від 25.09.2019 року шлюб між ним та матір`ю дитини ОСОБА_3 був розірваний. Після розірвання шлюбу син декілька разів пробував проживати з мамою, але між ними часто виникали конфлікти, сварки, часто з фізичним втручанням. Колишня дружина не знайшла контакт з сином, у зв`язку з чим з вересня 2019 року дитина проживає з ним. Висновком психолога підтверджено, що внаслідок війни, у зв`язку з якою він з батьком змушені були переїхати з м.Донецька до м.Дніпро, син переживав стрес, який виражався в надмірній емоційності; відносини сина з мамою негативно впливали на емоційний стан дитини, оскільки остання впливала на дитину фізичними методами і жорстко. У зв`язку з повномасштабним вторгненням Росії на територію України 26.02.2022 року колишня дружина забрала сина в Польщу, де він пішов до школи, але через фізичне насилля з боку матері та проблеми в їх стосунках, втручались польські соціальні служби, які попереджали, що можуть забрати дитину і віддати іншим особам на виховання. Син почав втікати від матері, був затриманий за дрібну крадіжку в Польщі в магазині і поставлений на облік неповнолітніх в Польщі. Син категорично не бажав жити і навчатись в Польщі, а тому 03 грудня 2022 року він забрав сина в Україну, де й проживають до сьогодні. Син навчається у Львівській школі, яка підтвердила, що вихованням та утриманням дитини займається лише батько, відвідує батьківські збори, екскурсії, поїздки, виступи, батько користується авторитетом в дитини. Довідкою від сімейного лікаря підтверджує, що лікуванням дитини також займається лише він, несе витрати на лікування. Також оплачував перебування сина в таборі в Італії, займається його різнобічним розвитком. Матір дитини жодних коштів на його утримання не надає, що підтверджується судовим наказом про стягнення аліментів на утримання дитини, виданим Личаківським районним судом м.Львова 20.07.2023 року. У вересні 2023 року звернувся до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради із заявою про визначення місця проживання дитини з ним. В ході розгляду заяви органи опіки та піклування встановили, що дитина проживає зі мною, утримую сина тільки я, мама дитина не займається його вихованням та утриманням, дитина бажає проживати зі мною, тому висновком від 12.09.2023 року встановлено, що найкращим місцем проживання дитини буде з батьком. Встановлення факту самостійного виховання дитини необхідне йому для подання заяви про відстрочку від мобілізації, оскільки в разі його мобілізації син залишиться сам, тому змушений звернутись до суду з заявою про встановлення даного факту.

У судове засідання заявник та його представник не з`явились, заявою до суду просять справу розглядати у їх відсутності та задоволити в повному обсязі. Враховуючи представлені документи, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутності.

Представник заінтересованої особи Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради в судове засідання не з`явилась, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, проти задоволення заяви заперечує.

Представник заінтересованої особи ІНФОРМАЦІЯ_3 , будучи належно повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився.

Відповідно до ч.1 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд дійшов такого висновку.

У відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Відповідно до ч. 2 ст. ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч.1 ст.293 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Так, в обґрунтування заявлених вимог заявник посилається на те, що встановлення факту самостійного виховання та утримання сина необхідно йому з метою захисту прав та інтересів дитини, а також своїх прав та інтересів, як батька, що займається вихованням та утриманням дитини.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 25.09.2019 року шлюб між ним та матір`ю дитини ОСОБА_4 , був розірваний.

Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтею 8 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно зі ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, поважати дитину.

Відповідно до ч.4, ч.6 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини . Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Частиною 1 ст.161 СК України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

На теперішній час неповнолітня дитина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом із заявником за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 05.06.2023 за №1309-. Довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 12.08.2020 року №1241- та від 09.09.2019 року №1241- також підтверджується, що дитина проживала за адресою проживання батька.

Згідно висновку органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації від 12.09.2023 року № 4-3 встановлено, що доцільно визначити місце проживання малолітнього дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком.

Як вбачається з Витягу з бази даних Відомостей про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію або виїхали з такої території, наданого Головним центром обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України від 10.07.2025 року №463,24 8/Н, ОСОБА_5 за період з 01.02.2022 року по 31.05.2025 року перебувала на території України в загальній кількості 9 днів.

З урахуванням наведеного, суд дійшов до переконання, що заявник самостійно займається вихованням та утриманням дитини, забезпечує її матеріально та піклується про неї, має житло, в якому створені належні умови для проживання та розвитку дитини. Заявник, як батько належним чином виконує свої батьківські обов`язки, забезпечує її усім необхідним, проявляє батьківську турботу, піклується про її фізичний та духовний розвиток, цікавиться станом здоров`ям та успіхами, виявляє інтерес до її внутрішнього світу, тобто з боку заявника відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання дитини разом з ним, чи негативно впливали на її виховання та розвиток.

Мама дитини на теперішній час проживає за межами України, як мати належним чином не виконує свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, що свідчить про самоусунення від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини. Крім того, факт проживання дитини разом з батьком, здійснення ним самостійного виховання неповнолітньої дитини та перебування на його утриманні також підтверджується матеріалами справи.

Таким чином, враховуючи те, що на даний час дитина проживає разом з батьком, який самостійно виховує та утримає неповнолітнього сина, суд дійшов висновку про задоволення заявлених вимог та встановлення факту самостійного виховання та утримання заявником неповнолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Керуючись ст.ст. 19, 76-77, 265, 273, 293, 294, 315-319ЦПК України, суд

ухвалив:

заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту, що має юридичне значення задоволити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме: встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354,355 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 29.09.2025 року.

Суддя Н.В. Нор