Справа № 367/1018/24
Провадження №2/367/1135/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

02 жовтня 2025 року м. Ірпінь

Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого судді Одарюка М.П.

за участі секретаря судового засідання Бобриш М.С.

представника позивача Марценюка О.І.

представника позивача Гапон С.В.

представника відповідача Коляди А.М.

представника третьої особи Уманця С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ірпені цивільну справу № 367/1018/24 за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Суворов 1-О» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів та рішень про державну реєстрацію,

У С Т А Н О В И В :

В січні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд:

1). визнати недійсним договір про спільну діяльність № 30/05/18-2 від 30.05.2018 року та договір про спільну діяльність № 30/05/18-3 від 30.05.2018, укладені з ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) та на підставі яких державний реєстратор Федунець О.М. здійснив державну реєстрацію права власності приміщень № 78 та №79, за адресою: АДРЕСА_1 ;

2). скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу),індексний номер 41838548 від 27.06.2018 17:32:11, а також рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 41838488 від 27.06.2018 17:29:12, прийняті державним реєстратором Федунець О.М., Комунальне підприємство «Пшеничне» Київська область;

3). припинити право власності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення, загальною площею 5,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 109 із закриттям розділу, а також на об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення, загальною площею 5.1 кв.м, за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 109.

В обґрунтування позову вказує, що власниками квартир, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , 03.02.2021 року було створено ОСББ «Суворов 1-О». Приміщення загального користування, у тому числі і допоміжні приміщення ОСББ «Суворов -1-О» призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців колясочні, комори, кладові, горища, дах, покрівля надбудови даху, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, ліфтові холи, вентиляційні камери, коридори, сходові клітини, балкони переходи між поверхами та інші підсобні та технічні приміщення відповідно до Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» є спільним майном співвласників багатоквартирного будинку ОСББ «Суворов -1-О». Проте, позивач та співвласники багатоквартирного будинку позбавлені відповідачем права власності на допоміжні приміщенні. 30 травня 2018 року відповідач уклав договори про спільну діяльність № 30/05/18-2 та 30/05/18-3, відповідно до яких до відповідача перейшло право власності на нежитлові приміщенні № 78, загальною площею 5,1 кв.м. та № 79, загальною площею 5,1 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Факт укладення вказаних вище договорів підтверджується витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно № 360705106 від 02.01.2024 року та №360707818 від 02.01.2024 р., згідно з якими відповідач зареєстрував за собою право власності на нежитлові приміщення № 78 та № 79 на підставі договорів про спільну діяльність та технічних паспортів від 24.04.2018 р. б/н, виготовлений ТОВ «Центр Юридичних Послуг «Ліга Професіоналів». Разом з тим, зазначене у Витягах з державного реєстру речових прав на нерухоме майн, реєстру прав власності на нерухоме майно як «нежитлове приміщення, загальною площею 5,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 » та «нежитлове приміщення, загальною площею 5,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 », насправді є допоміжними приміщеннями (кладовими) багатоповерхового будинку, що вбачається з технічного паспорту на будинок. Згідно з експлікацією приміщень будинку квартирного тупи (гуртожитку) до технічного паспорта від 08.02.2021 р., приміщення зазначені у плані під номерами XLII та L є допоміжними приміщеннями кладовими, а нежитлових приміщень № 78 та №79 взагалі не існує. Таким чином, відповідач незаконно привласнила допоміжні приміщення багатоквартирного житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вважають, що їх право підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання недійсним договорів про спільну діяльність та скасування рішень державного реєстратора Федунця О.М. про державну реєстрацію прав з одночасним визнанням припинення цим рішенням речових прав , як ефективного способу порушеного права.

У відзиві на позовну заяву (а.с.112-116 том 1) представник відповідача, вказує, що між

Забудовником ОСОБА_2 та власником земельних ділянок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договору суперфіція № 29/12/10-2, № 29/12/10-2, № 29/12/10-3, № 29/12/10-4 від 29.12.2010 року. Відповідно до договору суперфіція № 29/12/10-2, № 29/12/10-2 від 29.12.2010 року суперфіціар ОСОБА_3 , а суперфіціарій ОСОБА_2 приймає у строкове платне користування земельні ділянки площею 0,10 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:067:0015 та кадастровий номер :01:067:0016, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (п.1.1. договору).

Відповідно до договору суперфіція № 29/12/10-3, № 29/12/10-4 від 29.12.2010 року суперфіціар ОСОБА_4 , а суперфіціарій ОСОБА_2 приймає у строкове платне користування земельні ділянки площею 0,10 га, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:067:0017 та кадастровий номер :01:067:0018, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (п.1.1 договору). Представник відповідача вважає, що багатоквартирний будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , збудований фізичною особою за власні кошти та кошти осіб, які брали участь у спільній діяльності.

Відповідач, ОСОБА_1 ,30 травня 2018 року уклала договору про спільну діяльність № 30/05/18-2 та № 30/05/18-3 та відповідно до свого вкладу в будівництв отримала право власності на нежитлове приміщення № 78, загальною площею 5,1 кв.м. та нежитлове приміщення № 79, загальною площею 5,1 кв.м., які мають окремий вхід зі сторони фасаду будинку і не відносяться до місць загального користування, оскільки відсутні будь які механічні, електричні, сантехнічні та інше обладнання всередині спірних приміщень. Отже, багатоквартирний будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , збудований за кошти забудовника ОСОБА_2 , який вправі відчужувати своє майно на власний розсуд. Позивач в позовній заяві зазначає, що згідно з аплікацією приміщень у будинку квартирного типу до технічного паспорту від 08.02.2021 року приміщення зазначені під номерами XLII та L є допоміжними приміщеннями - кладовими, а нежитлових приміщень № 78 та № 79 взагалі не існує. Відповідач не погоджується з думкою позивача та звертає увагу, на те, що 03.02.2021 року було створено ОСББ будинку «Суворов -1О», тобто минуло майже чотири роки після реєстрації права власності ОСОБА_1 на нежитлові приміщення № 78 та № 79, які були зареєстровані за технічним паспортом від 24.04.2018 б/н, виготовленого ТОВ «Центр Юридичних послуг «Ліга Професіоналів», а технічний паспорт від 08.02.2021 року, на який посилається позивач було замовлено ОСББ «Суворов -1О», в який можливо були внесені зміни з нежитлових приміщень на кладочки самим ОСББ для маніпуляції при зверненні до суду. Позивач в свої позовній заяві посилається на судову практику в якій зазначалося, що особливістю правового статусу допоміжних приміщень є те, що вони є спільною власністю власників квартир у багатоквартирному будинку в силу прямої дії Закону (ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизації Державного житлового фонду», ч.2 ст. 382 ЦК України). Представник відповідача не погоджується з даним обґрунтуванням тому, що як зазначалось вище багатоквартирний будинок по АДРЕСА_4 було побудовано фізичною особою - підприємцем за рахунок коштів фізичних осіб, які приймали участь у фінансуванні будівництва та договорів про сумісну діяльність, тому застосування ч. 2 ст. 10 Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду» у цьому випадку не може бути застосована. Також, ч. 2 ст. 382 ЦК України не містить в переліку кладових, а тому її застосування є недоречним. Просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У відповіді на відзив (а.с.120-123 том 1) представник позивача вказує, що відповідач не підтвердила належними, достовірними та допустимим доказами викладені у відзиві обставини на яких ґрунтуються її заперечення, а наданими позивачем доказами ці обставини та позовні вимоги підтверджуються. Щодо строку позовної давності, то було запроваджено механізм, за якого позовна давність на період дії карантину, воєнного стану або надзвичайної ситуації продовжується на строк дії таких обставин. Отже посилання представника відповідача на ту обставину, що пройшло більше 4 років після реєстрації права власності відповідачкою на нежитлові приміщення не заслуговують на увагу, оскільки не відповідають приписам закону. Також, всупереч вимогам закону представником відповідача до відзиву на позовну заяву не надано та не надіслано позивачу жодного доказу про те, що у даній справі надається професійна правнича допомога адвокатом, у зв`язку з чим, заявлені вимоги про відшкодування витрат у сумі 20 000,00 грн на правову допомогу є безпідставними, а тому просить суд відмовити у їх відшкодуванні.

У запереченнях (а.с.133-138 том 1) представник відповідача вказує, що доводи позивача викладені у відповіді на відзив сторона відповідача не визнає повністю. Право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України); власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст. 317 ЦК України); право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України). У 2011 році відділом містобудування та архітектури Ірпінської міської ради видані містобудівні умови і обмеження № 0018-05-2011 замовнику ОСОБА_2 , щодо забудови земельної ділянки в АДРЕСА_5 ,1-О,1-С,1-С,1-Т,1-Т. Таким чином, саме замовник будівництва ОСОБА_2 є власником всього будинку після вводу його в експлуатацію. Саме замовник будівництва ОСОБА_2 на власний розсуд розпоряджався своїм майном, відчужував його на власний розсуд, коли, кому і на яких умовах. Постійна маніпуляція голови ОСББ та бажання привласнити приватне майно, а саме не житлові приміщення (кладові) 78,79, які забудовник відчужував у 2018 році є неприпустимим, оскільки виключно замовник будівництва ОСОБА_2 визначив за проектом, як нежитлові (кладові) приміщення. Цими нежитловими приміщеннями (кладовими) з моменту введення будинку в експлуатацію весь час користувався забудовник якому вони належали до відчуження у 2018 році ОСОБА_1 згідно декларації про готовність об`єкта № КС4, що видана 04.12.2012 року. Стосовно застосування строків позовної давності, то представник від подача вказує, що відповідач не ставить перед судом питання про відмову у задоволенні позову з підставі передбачених ч. 4 ст. 367 ЦК України, а лише звертає увагу суду, що дії позивача повинні були бути вчинені у межах 3 років. Представник відповідача звертає увагу суду на те, що відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній ( орієнтовний) розрахунок суми витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, тому 20 000,00 грн це орієнтовна сума витрат. На даний час документи які підтверджують виконання адвокатом своїх обов`язків, які передбачені договором не можуть бути подані до суду оскільки невідомо оскільки процесуальних документів буде підготовлена та подано до суду,скільки відбудеться судових засідань, тому акт виконаних робіт буде подано до суду та направлено позивачу після закриття підготовчого провадженні та переходу до розгляду справи по суті.

У письмових поясненнях (а.с.188-190 том 1) представник відповідача вказує, що договір про спільну діяльність № 30/05/18 та договір про спільну діяльність № 30/05/18-2 укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 30.05.2018 року. При цьому, багатоквартирний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ( інвентаризаційна справа № 8166, дата інвентаризації 09.11.2012), який виготовлено 08.02.2021 на замовлення ОСББ «Суворов -1О). відповідно до експлікації будинку станом на 09.11.2012 вже було збудовано та введено в експлуатацію кладова №XLII, площею 4,9 кв.м. та кладова L, площею 4,8 кв.м. Крім того, станом на 09.11.2012 року також було збудовано і введено в експлуатацію входи у підвали та ганки, які є входами до кладових XLII та L, право власності на які було зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договору про спільну діяльність № 30/05/18 від 30.05.2018 та договору про спільну діяльність № 30/05/18-2 від 30.05.2018 укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Таким чином , станом на 30.05.2018 кладова № XLII, площею 4,9 кв.м. та кладова № L, площею 4,8 кв.м. були збудовані та введені в експлуатацію, відповідно ніякої спільної діяльності у будівництві ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не могло бути. Зазначені договори укладені виключно з метою оформлення права власності на приміщення загального користування, а саме кладову XLII та кладову L. Реалізація житлових та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 здійснювалась на підставі укладення попередніх договорів купівлі продажу з подальшим, після введення в експлуатацію та реєстрацію права власності за ОСОБА_2 , укладенням договорів купівлі продажу. При цьому, ОСОБА_2 не здійснювалась реєстрація права власності на кладову XLII та кладову L у багатоквартирному будинку по АДРЕСА_1 . У зв`язку з чим, метою оформлення права власності на приміщення загального користування, а саме кладову XLII та кладову L між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про спільну діяльність № 30/05/18 від 30.05.2018 та договорів про спільну діяльність № 30/05/18-2 від 30.05.2018 року, при цьому будівництво не здійснювалось, оскільки зазначені нежитлові приміщення були введені в експлуатацію 2012 році.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі.

Представник третьої особи просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що Відділом містобудування та архітектури Ірпінської міської ради погоджено містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки № 0018-05-2011 у АДРЕСА_6 ,1-Р,1-О,1-О,1-С,1-С,1-Т,1-Т, замовник ОСОБА_2 ( а.с.10-14 том 1).

Згідно копії договору суперфіція № 29/12/10-1 від 29 грудня 2010 року фізична особа ОСОБА_3 , надалі «Суперфіціар», з одного боку та фізична особа ОСОБА_2 , надалі «Суперфіціарій», з другого боку уклали цей договір про наступне: суперфіціар надає, а суперфіціарій приймає в строкове оплатне користування земельну ділянку , площею 0,10 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:067:0015 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд ( п.1.1 договору).

Метою надання в користування земельної ділянки є здійснення суперфіціарієм будівництва та подальшого обслуговування житлового будинку та господарських споруд, згідно затвердженого проекту будівництва, з дотриманням цільового призначення наданої в користування земельної ділянки ( п.1.2 договору).

Суперфіціарій здійснює будівництво у відповідності до графіку робіт з 20 березня 2011 року черги № 1, з 20 травня 2011 року черги № 2, з 20 липня 2011 року черги № 3, перевірка початку етапів будівництва затверджується актом підписаним між суперфіціаром та суперфіціарієм або уповноваженими ними особами ( п.1.3 договору) ( а.с.15-21 том 1).

Згідно копії договору суперфіція № 29/12/10-2 від 29 грудня 2010 року фізична особа ОСОБА_3 , надалі «Суперфіціар», з одного боку та фізична особа ОСОБА_2 , надалі «Суперфіціарій», з другого боку уклали цей договір про наступне: суперфіціар надає, а суперфіціарій приймає в строкове оплатне користування земельну ділянку , площею 0,10 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:067:0016 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд ( п.1.1, 2.1 договору).

Метою надання в користування земельної ділянки є здійснення суперфіціарієм будівництва та подальшого обслуговування житлового будинку та господарських споруд, згідно затвердженого проекту будівництва, з дотриманням цільового призначення наданої в користування земельної ділянки ( п.1.2 договору).

Суперфіціарій здійснює будівництво у відповідності до графіку робіт з 20 березня 2011 року черги № 1, з 20 травня 2011 року черги № 2, з 20 липня 2011 року черги № 3, перевірка початку етапів будівництва затверджується актом підписаним між суперфіціаром та суперфіціарієм або уповноваженими ними особами ( п.1.3 договору) ( а.с.22-28 том 1).

Згідно копії договору суперфіція № 29/12/10-3 від 29 грудня 2010 року фізична особа ОСОБА_4 , надалі «Суперфіціар», з одного боку та фізична особа ОСОБА_2 , надалі «Суперфіціарій», з другого боку уклали цей договір про наступне: суперфіціар надає, а суперфіціарій приймає в строкове оплатне користування земельну ділянку , площею 0,10 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:067:0017 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд ( п.1.1, 2.1 договору).

Метою надання в користування земельної ділянки є здійснення суперфіціарієм будівництва та подальшого обслуговування житлового будинку та господарських споруд, згідно затвердженого проекту будівництва, з дотриманням цільового призначення наданої в користування земельної ділянки ( п.1.2 договору).

Суперфіціарій здійснює будівництво у відповідності до графіку робіт з 20 березня 2011 року черги № 1, з 20 травня 2011 року черги № 2, з 20 липня 2011 року черги № 3, перевірка початку етапів будівництва затверджується актом підписаним між суперфіціаром та суперфіціарієм або уповноваженими ними особами ( п.1.3 договору) ( а.с.29-35 том 1).

Згідно копії договору суперфіція № 29/12/10-2 від 29 грудня 2010 року фізична особа ОСОБА_4 , надалі «Суперфіціар», з одного боку та фізична особа ОСОБА_2 , надалі «Суперфіціарій», з другого боку уклали цей договір про наступне: суперфіціар надає, а суперфіціарій приймає в строкове оплатне користування земельну ділянку , площею 0,10 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :01:067:0018 цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель та споруд ( п.1.1, 2.1 договору).

Метою надання в користування земельної ділянки є здійснення суперфіціарієм будівництва та подальшого обслуговування житлового будинку та господарських споруд, згідно затвердженого проекту будівництва, з дотриманням цільового призначення наданої в користування земельної ділянки ( п.1.2 договору).

Суперфіціарій здійснює будівництво у відповідності до графіку робіт з 20 березня 2011 року черги № 1, з 20 травня 2011 року черги № 2, з 20 липня 2011 року черги № 3, перевірка початку етапів будівництва затверджується актом підписаним між суперфіціаром та суперфіціарієм або уповноваженими ними особами ( п.1.3 договору) ( а.с.36-42 том 1).

10 квітня 2017 року право власності на земельні ділянки кадастровий номер :01:067:0015,:01:067:0016,:01:067:0017,:01:067:0018 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі продажу від 10.04.2017 року, посвідчених приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Нельзіним М. С. та зареєстрованих в реєстрі за № 1967,1965,1966,1964 ( а.с.43-50 том1).

05 січня 2021 року протоколом № 1 установчих зборів співвласників багатоквартирного будинку, який розташований за адресою:

АДРЕСА_7 та АДРЕСА_8 , які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані на праві власності за ОСОБА_1 на підставі технічного паспорту б/н від 24.04.2018, видавник ТОВ «Центр Юридичних послуг» Ліга Професіоналів», відповідно до договорів про спільну діяльність № 30/05/18-2, № 30/05/18-3 від 30.05.2018 року ( а.с.65-68 том1).

Із копії технічного паспорту (інвентаризаційна справа № 8166) виготовленого КП Київської обласної ради «Київське обласне бюро технічної інвентаризації», на будинок квартирного типу, ОСББ «Суворов -1О», за адресою: АДРЕСА_1 , дата інвентаризації 09.11.2012р, паспорт виготовлений 08.02.2021 р., вбачається що нежитлові приміщення № 78,79 в технічному паспорті відсутні, але наявні нежитлові приміщення, які позначені XLII, площею 4,9 кв.м. та L, площею 4,8 кв.м. ( а.с.73-81,196 том 1).

Представник відповідача в судовому засідання не зміг показати суду де на технічному паспорті зазначені спірні приміщення № 78 та № 79.

Інвентаризація багатоквартирного будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 була здійснена 09 листопада 2012 року та виданий технічний паспорт, що підтверджується копією листа КП КОР «Київська обласне БТІ» від 05.05.2024 вих. № 0424034 (а.с.146 том 1).

30 травня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про спільну діяльність № 30/05/2018, згідно умов якого сторони за цим договором зобов`язуються шляхом об`єднання своїх зусиль та майна, що належить сторонам на відповідних правових підставах (право власності, господарського відання, оперативного управління) спільно діяти в сфері будівництва та введення в експлуатацію будинку без створення юридичної особи для досягнення наступних господарських цілей: будівництво та введення в експлуатацію нежитлового приміщення розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: сторона -1 має право на частку у спільному майні, яка складається з відокремленого нежитлового приміщення № 78, загальною площею 5,10 кв.м., що знаходиться в підвальному приміщенні будинку по АДРЕСА_1 ( а.с.216-219 том 1).

30 травня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про спільну діяльність № 30/05/2018-3 згідно умов якого сторони за цим договором зобов`язуються шляхом об`єднання своїх зусиль та майна, що належить сторонам на відповідних правових підставах (право власності, господарського відання, оперативного управління) спільно діяти в сфері будівництва та введення в експлуатацію будинку без створення юридичної особи для досягнення наступних господарських цілей: будівництво та введення в експлуатацію нежитлового приміщення розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: сторона -1 має право на частку у спільному майні, яка складається з відокремленого нежитлового приміщення № 79, загальною площею 5,10 кв.м., що знаходиться в підвальному приміщенні будинку по АДРЕСА_1 , відомості про реєстрацію права власності були внесені до державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Федунець О.М. 25.06.2018 року ( а.с.4-6 том 2).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 311/2233/19 (провадження № 61-12035св20), на яку є посилання у касаційній скарзі, зазначено, що:

"для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. З урахуванням наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium - принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права у подібних спірних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду: від 02 жовтня 2019 року в справі № 365/349/16-ц; від 05 червня 2019 року в справі № 693/45/18; від 15 квітня 2020 року в справі № 626/601/19; від 04 вересня 2020 року у справі № 311/2145/19-ц".

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд бере до уваги факт відсутності в матеріалах цивільної справи переконливих доказів, на підставі яких позивач заперечує дійсніть договорів про спільну діяльність № 30/05/18-2 та 30/05/18-3 від 30.05.20218, так як на момент укладення оспорюваних правочинів ОСББ «Суворов- 1О» не існувало, оскільки вказане ОСББ було створено лише у 2021 році, а тому в 2018 році не могло бути порушене цивільне право або інтерес вказаного ОСББ. У зв`язку з цим, зважаючи на повне та об`єктивне дослідження всіх доказів, які наявні у матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсним договорів про спільну діяльність № 30/05/18-2 та 30/05/18-3 від 30.05.20218 укладеними між відповідачкою та ОСОБА_2 .

Стосовно позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та припинення права власності ОСОБА_1 на спірні нежитлові приміщення суд зазначає наступне.

Судом установлено, що предметом позову у справі, яка переглядається, є вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на нежитлові приміщення № 78 та 79, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 і як наслідок припинення права власності на ці приміщення та визнання недійсним договорів про спільну діяльність, яким відчужено його частину.

При цьому, обґрунтовуючи вказані вимоги, позивач посилається на те, що спірне нежитлове приміщення є допоміжним приміщенням багатоквартирного житлового будинку та перебуває у спільній власності його мешканців і членів ОСББ « Суворов -1О».

Таким чином, на думку позивача, рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу),індексний номер 41838548 від 27.06.2018 17:32:11, а також рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 41838488 від 27.06.2018 17:29:12, прийняті державним реєстратором Федунець О.М., Комунальне підприємство «Пшеничне» Київська область було порушено права та інтереси ОСББ «Суворов -1О», зокрема, мешканців багатоквартирного будинку, щодо володіння, користування та розпорядження допоміжним приміщеннями № 78 та 79, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки такі неправомірно було передано у приватну власність відповідачу.

Разом з тим, Верховний Суд звертає увагу на те, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування положень статей 387 та 388 ЦК України, є неефективними.

Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/18, провадження № 14-208цс18, на яку вірно послався суд апеляційної інстанції.

Власник з дотриманням вимог статей 387 та 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

При цьому для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав.

Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 01 жовтня 2019 року і 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що задоволення позовних вимог ОСББ ««Суворов 1-О» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів та рішень про державну реєстрацію та припинення права власності не призвело б до відновлення володіння мешканців багатоквартирного будинку вказаним майном, а отже, зазначені вимоги не є ефективним засобом захисту прав позивачів у цій справі. Право власника на витребування свого майна із чужого незаконного володіння не є похідною від наведеної вимоги, воно зберігається за власником за наявності умов, викладених у статтях 387 та 388 ЦК України, що й повинно бути доведено в суді.

Отже, у справі, ефективним способом захисту порушених прав є витребування майна із чужого незаконного володіння, а тому суд відмовляє у задоволенні позову через обраний позивачами неефективний спосіб захисту порушених прав.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2023 року у справі №761/42030/21).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц виклала правовий висновок про те, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначене є наслідком дії загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, котрі є підставами її вимог і заперечень.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі №907/50/16 зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Наслідки спливу позовної давності спрямовані на забезпечення правової визначеності, захист потенційних відповідачів від задавнених вимог, яким було б важко протистояти, і запобігання несправедливості, що могла б виникати, якби суди мусили ухвалювати рішення стосовно подій, які мали місце в далекому минулому, і на підставі доказів, які вже могли б стати ненадійними й неповними з плином часу.

Про необхідність застосування наслідків спливу строку позовної давності заявлено представником відповідача - адвокатом КолядоюА.М. у відзиві на позовну заяву.

Натомість у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.05.2018 року у справі №369/6892/15-ц виклала правовий висновок про те, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено з підстав їх необґрунтованості, суд не застосовує строки позовної давності.

Суд розподіляє судові витрати, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, та у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, понесені позивачем судові витрати на відповідача не покладаються.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12,19,81,141,264,265,274 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволені позову Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Суворов 1-О» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів та рішень про державну реєстрацію відмовити

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Суворов -1О», , адреса: Київська область, Бучанський район, м. Ірпінь, вул. Виговського, буд. 1-О;

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_9 ;

Третя особа: ОСОБА_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_10 .

Суддя: М.П. Одарюк