Справа № 367/8173/20
Провадження №2/367/494/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

04 вересня 2025 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого судді Карабаза Н.Ф.,

при секретарі Зайцевої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку у майні подружжя,

в с т а н о в и в :

До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку у майні подружжя. В позовній заяві позивач вказує, що 23.08.2013 року Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по місту Бердичеву реєстраційної служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області, зареєстрував шлюб між нею, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що зроблено відповідний актовий запис № 421. За час шлюбу 29.05.2015 році вони з відповідачем придбали квартиру. Відповідно до свідоцтва про право власності договору купівлі-продажу квартири від 29 травня 2015 року квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 (двадцать чотири/один) квартира АДРЕСА_2 , та має наступні характеристики: загальна площа: 37,2 кв.м, житлова площа: 15,2 кв.м. За свідоцтвом про право власності квартири № НОМЕР_1 від 29 травня 2015 власником квартири є її чоловік, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 . За останній час відносини у сім`ї погіршились, вони проживають роздільно. З вини обох сторін сумісне життя і збереження сім`ї стало неможливими. Добровільно відповідач відмовляється переоформити на неї половину спільної квартири, прав на квартиру, яку вони придбали за час шлюбу за нею не визнає, тому вона змушена захищати своє право на житло та частку у спільному майні подружжя в судовому порядку. Просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , судові витрати покласти на відповідача.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, її представник адвокат Скрябін О.М. через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Проти заочного розгляду справи не заперечують.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлений належним чином. В матеріалах справи міститься заява від 09 серпня 2022року згідно якої вбачається, що ОСОБА_2 просить слухати справу за його відсутності та визнати за ним право особистої власності на спірну квартиру. Також в заяві ОСОБА_2 зазначає, що квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 37,2кв.м. було придбано ним за особисті кошти, а також він за власний рахунок, і, в основному, власними силами, виконав в квартирі ремонт. Наявні в матеріалах справи документи, а також Декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 17.10.2014 дають можливість зрозуміти, що він не міг зареєструвати право власності на квартиру після укладення договору купівлі продажу майнових прав 02.03.2013 року, оскільки, будинок не було введено в експлуатацію. Крім того, зазначає, що квартира, яку бажає розділити позивач- громадянка російської федерації, знаходиться в Житловому комплексі « ІНФОРМАЦІЯ_3 », який згідно численних експертиз є зруйнованим та непридатним до експлуатації внаслідок потрапляння ворожих ракет, снарядів, осколків та тривалого часу горіння будинку.

Заяв, клопотань щодо відкладення розгляду справи від учасників розгляду не надходило.

Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України, закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 індексний номер 38316849 від 29.05.2015 року квартира, за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 37,2кв.м., житловою площею 15,2кв.м. на праві приватної власності належить ОСОБА_2 .

Зі свідоцтва про шлюб (повторно) серія НОМЕР_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 23 серпня 2013 року уклав шлюб з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Бердичеву реєстраційної служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області, актовий запис № 421.

Зі свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_4 ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_3 29 січня 2021 року, про що складено запис про укладення шлюбу № 4. Після укладення шлюбу присвоєно прізвище дружині « ОСОБА_5 ».

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, зокрема в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно з частиною першою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не особисті, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Відповідач зазначає, що спірна квартира є його особистою приватною власністю, оскільки придбана до реєстрації шлюбу. Оскільки, 02 березня 2013 року між ним (покупцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сервісзем Проект» (продавцем) було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № п.3-119, предметом якого є купівля майнових прав на об`єкт нерухомості, а саме: квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 37,2кв.м. (розділ 2. Предмет договору).

Укладеним договором визначено договірну ціну та порядок розрахунків. Зокрема: п.4.1. договору загальна вартість квартири при вказаній площі становить 356453,84грн. Вартість 1 кв.м. складає: 9582 грн, 10 кой. на момент здійснення оплати та перегляду не підлягає. Усі розрахунки сторін проходять у національній грошовій одиниці України - гривні (ст.524 ЦКУ).

П. 4.2. договору в підтвердження наміру придбати квартиру, покупець сплатив продавцю гарантійний внесок у сумі: 356453,84 грн.

П. 4.3. договору сплачена покупцем сума гарантійного внеску згідно з п. 4.2. та згідно з усіма додатками та додатковими угодами до цього Договору, зараховуватиметься продавцем в оплату гарантійного внеску за придбання квартири зазначеної в п. 2 цього Договору.

Згідно п. 4.5. договору після повної сплати покупцем вартості майнових прав за об`єкт нерухомості, продавець видає йому довідку про 100% оплату майнових прав на об`єкт нерухомості згідно цього договору.

Згідно п. 3.1. майнові права на об`єкт нерухомості за цим договором закріпляються за покупцем у момент видачі довідки про оплату 100% майнових прав. Довідка підписується продавцем не пізніше 7 (семи) робочих днів з дати здійснення покупцем 100% оплати вартості майнових прав, що визначена у пункті 4.1. цього договору.

Згідно довідки від 29 квітня 2015 року, що містить печатку та підпис директора ТОВ «Сервісзем Проект» Мусієнка С.М. вбачається, що даною довідкою ТОВ «Сервісзем Проект», підтверджує той факт, що відповідно до умов договору купівлі-продажу майнових прав № п.3-119 від 02.03.2013 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 виконав свої зобов`язання в повному обсязі, а саме виплатив грошову суму в розмірі 356453,84грн, в т.ч. ПДВ 59408,98.

Верховний Суд у постанові від 29 листопада 2022 року у справі № 293/535/20-ц вказував, що визначальним для з`ясування юридичного статусу майна (особисте чи спільне) є не факт реєстрації прав на таке майно, що мав місце під час шлюбу, а факт набуття (створення) майна.

Твердження відповідача про набуття майнових прав на спірну квартиру до реєстрації шлюбу з позивачкою, не спростовано позивачем жодним належним доказом.

Крім того, позивачем не надано суду жодних належних доказів, щодо спростування твердження відповідача, що придбана квартира АДРЕСА_5 , за особисті кошти ОСОБА_2 .

Згідно із правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду від 22.01.2020 у справі № 771/2302/18 «статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені вище норми закону, а також встановлені судом факти, насамперед, участі обох сторін по справі в здійсненні ремонту квартири, проживання сторін по справі у зареєстрованому шлюбі та введені спільного сімейного бюджету в період купівлі спірної квартири, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17 (провадження №14-325цс18).

З огляду на викладені обставини, враховуючи, що відповідачем придбано майнові права на об`єкт нерухомості, а саме: спірну квартиру до реєстрації шлюбу та за власні кошти, суд дійшов висновку, що відповідачем спростовано презумпцію спільності права власності на майно, а саме: квартиру АДРЕСА_3 , тим самим є усі підстави вважати, що спірна квартира належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності та не є спільною сумісною власністю подружжя, при цьому, суд звертає увагу на те, що саме на позивача згідно з положеннями статей 12, 13 ЦПК України покладається обов`язок доведення обставин, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог. За таких обставин у задоволенні позову необхідно відмовити повністю з наведених вище підстав.

Відповідно до ч.1ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, підстави для задоволення позову відсутні, то судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору, покладаються на позивача і не підлягають стягненню з відповідача.

На підставі ст. 57, 60, 61, 63, 69-72 Сімейного Кодексу України, ст. 3, 13, 15, 368, 372 ЦК України, керуючись ст. 4, 10, 76, 133, 141, 247, 259, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку у майні подружжя відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя: Н.Ф. Карабаза