Справа № 478/843/21 Провадження № 2/478/6/2025
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

29 вересня 2025 року с-ще Казанка

Казанківський районний суд Миколаївської області, в складі:

головуючого - судді Томашевського О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Луговської А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, в приміщенні суду в с-щі Казанка, цивільну справу за позовом Приватного підприємства «ДАР ЛАНІВ» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

В с т а н о в и в:

05 липня 2021 року Приватне підприємство «ДАР ЛАНІВ» звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , де просило суд стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти в розмірі 50 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 06 липня 2018 року позивачем було видано відповідачу грошові кошти в сумі 50 000,00 грн, у якості майбутніх платежів по орендній платі за 2019 року по майбутньому договору оренди землі.

Однак, з незалежних від позивача причин, договір оренди так і не був укладений, а грошові кошти відповідачем добровільно повернуто не було.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача на його користь безпідставно збережені грошові кошти у розмірі 50 000,00 грн та сплачений судовий збір у розмірі 2270,00 грн.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 26.07.2021 року матеріали цивільної справи було передано на розгляд до Центрального районного суду м. Миколаєва за правилами територіальної підсудності.

Ухвалою Центрального районногосуду м.Миколаєва від 30.08.2021 року провадження узазначеній справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи по суті.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.09.2022 року цивільну справу позовом Приватного підприємства ДАР ЛАНІВ до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, передано на розгляд до Казанківського районного суду Миколаївської області за підсудністю.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 31.10.2022 року провадження у зазначеній справі було відкрито в порядку спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи по суті.

21 листопада 2022 року на адресу суду за допомогою системи «Електронний суд» надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог, де позивач просив стягнути з відповідача 81 309,30 грн, з яких: 50 000,00 грн - безпідставно збережені кошти; 24 733,96 грн - інфляційні витрати та 6 575,34 грн - 3% річних.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 21.11.2022 року заяву про збільшення розміру позовних вимог було прийнято до розгляду.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 30.11.2022 року провадження у цивільній справі зупинено до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 05.08.2024 року було поновлено провадження у справі та призначено судовий розгляд.

20 серпня 2024 року на адресу суду за допомогою системи «Електронний суд» надійшла заява позивача про збільшення позовних вимог, де позивач просив стягнути з відповідача 89 090,71 грн, з яких: 50 000,00 грн - безпідставно збережені кошти; 29 897,56 грн - інфляційні витрати та 9 193,15 грн - 3% річних.

20 серпня 2024 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, де він заперечував проти позовних вимог з огляду на те, що отримані ним кошти в сумі 50 000,00 грн були орендною платою за земельну ділянку, площею 3,75 га з кадастровим номером: :27:000:0091 за договором оренди, який було розірвано 11.12.2019 року на підставі рішення Казанківського районного суду Миколаївської області.

02 вересня 2024 року на адресу суду за допомогою системи «Електронний суд» надійшла відповідь позивача на відзив, згідно якої він заперечував проти доводів відповідача викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема, позивач вказує, що земельна ділянка, на яку посилається відповідач по справі, за яку він отримав 50 000,00 грн від позивача в якості орендної плати не належить відповідачу. Крім цього, позивач звертає увагу суду, що відповідач взагалі не володіє будь-якою земельною ділянкою.

17 вересня 2024 року на адресу суду за допомогою системи «Електронний суд» надійшли додаткові пояснення до відповіді на відзив від позивача, де він пояснив, що 28 березня 1995 року було створено ФГ СОЮЗ, де з 08.09.2009 року було обрано головою відповідача. З 1996 року ФГ СОЮЗ використовує земельну ділянку, площею 50 га, відносно частини якої, між позивачем та відповідачем була досягнута згода про передачу вищезазначеної земельної ділянки, площею 29 га в оренду, з подальшим укладенням договору оренди, за що відповідач й отримав 50 000,00 грн, в якості орендної плати за 2019 рік.

Проте, коли позивач приїхав обробляти зазначену земельну ділянку, виявилось, що її було засіяно іншими особами, а коли позивач звернувся до відповідача, то той відмовився від укладання договору оренди земельної ділянки та отримані від позивача грошові кошти також не повернув.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 11.11.2024 року заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог було прийнято до розгляду.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 10.12.2024 року у справі було призначено судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено питання щодо того, чи виконаний підпис в графі «Підпис одержувача» у Видатковому касовому ордері від 06 липня 2018 року відповідачем ОСОБА_1 , чи іншою особою? Провадження у справі було зупинено на час проведення експертизи.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 01.04.2025 року було поновлено провадження у справі та призначено справу судовий розгляд.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 12.05.2025 року було відмовлено відповідачу у призначенні повторної судово-почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 16.06.2025 року булозадоволено заяву про самовідвід головуючої судді у справі та справу передано до канцелярії суду для визначенні судді в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України.

За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.06.2025 року, справу було передано на розгляд судді Томашевському О.О.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 18.06.2025 року провадження узазначеній справі було прийнято до провадження суддею Томашевським О.О. та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 01.09.2025 року буловідмовлено відповідачу у призначенні повторної судово-почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 01.09.2025 року булозакрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті.

У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Згідно поданої заяви від 29.09.2025 року просив проводити судовий розгляд справи без його участі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив.

В постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 Верховний Суд зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

На думку суду, неявка сторін не перешкоджає розгляду справи по суті за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки представник позивача та відповідач не з`явилися до зали судового засідання.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить такого висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно Видаткового касового ордеру від 06.07.2018 року на ім`я ОСОБА_1 від ПП ДАР ЛАНІВ були видані грошові кошти у розмірі 50 000,00 грн, із позначкою щодо призначення платежу: за 2019 рік.

У червні 2021 року позивач звернувся на адресу відповідача з листом б/н та б/д «Щодо повернення грошових коштів в сумі 50 000,00 грн», який було отримано відповідачем 12.06.2021 року, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Як вбачається із висновку експерта від 26.02.2025 року № СЕ-19/115-24/24156-ПЧ, підпис у графі «Підпис одержувача» у Видатковому касовому ордері від 06.07.2018 року про отримання ОСОБА_1 грошових коштів у якості орендної плати за використання земельної ділянки за 2019 рік, в розмірі 50 000,00 грн, виконаний ОСОБА_1 .

Таким чином, судом встановлено факт отримання відповідачем грошових коштів від позивача за Видатковим касовим ордером від 06.07.2018 року у розмірі 50 000,00 грн.

При цьому, суд звертає увагу, що підставою видачі позивачем грошових коштів в розмірі 50 000,00 грн відповідачу вказано: за 2019 рік, а не в рахунок оплати оренди земельної ділянки, про що вказує позивач у позові.

У відзиві на позовну заяву відповідач не заперечував факт отримання від ПП «Дар Ланів» грошових коштів в сумі 50 000,00 грн, обґрунтовуючи їх отримання в рахунок сплати орендної плати за договором оренди земельної ділянки, площею 3,75 га, кадастровий номер :27:000:0091.

Вказані доводи відповідача спростовуються наступним.

З досліджених судом матеріалів справи встановлено, що 19.09.2018 року між громадянами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір оренди земельної ділянки, площею 3,75 га, кадастровий номер :27:000:0091, строком на 10 років із визначенням орендної плати в розмірі 3042,82 грн.

Саме вказана земельна ділянка була предметом судового розгляду у справі № 478/959/19 на яку посилається відповідач у відзиві на позовну заяву.

Так, рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 11 грудня 2019 року у справі №478/959/19 та постановою Миколаївського апеляційного суду від 22 червня 2021 року, які постановою Верховного Суду від 29 червня 2022 року залишені без змін, встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 3.75га ріллі в межах території Казанківської селищної ради, з кадастровим номером: :27:000:0091, призначеної для ведення фермерського господарства, яку він отримав в порядку спадкування від батька, яка, в свою чергу належала останньому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю для ведення селянського (фермерського) господарства серії МК №44 від 17 березня 1995 року, зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №67.

Судами було встановлено, що 10 вересня 2018 року ОСОБА_2 зареєстрував право власності на земельну ділянку для ведення фермерського господарства кадастровий номер :27:000:0091, що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №27939933.

19 вересня 2018 року між ОСОБА_2 та ПП «ДАР ЛАНІВ» у письмовій формі укладено договір оренди земельної ділянки площею 3.75 га ріллі в межах території Казанківської селищної ради, для ведення фермерського господарства, строком на 10 років. 20 вересня 2018 року договір зареєстровано державним реєстратором Казанківської РДА Миколаївської області Слободанюком В.О. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень проведено державну реєстрацію права оренди земельної ділянки на підставі договору оренди землі від 19.09.2018 року, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис про інше речове право за №28304928.

В той же час, виходячи із наданих відповідачем судових рішень у справі №478/959/19, чітко вбачається, що власником земельної ділянки, площею 3,75 га, кадастровий номер :27:000:0091 є не відповідач, а ОСОБА_2 .

З наданого позивачем Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 140779652 від 09.10.2018 року вбачається, що право оренди земельної ділянки, площею 3,75 га, кадастровий номер :27:000:0091 зареєстровано за ПП ДАР ЛАНІВ на підставі договору оренди, укладеного із ОСОБА_2 . В той же час, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 304967361 від 14.07.2022 року вбачається, що у відповідача ОСОБА_1 відсутня будь-яка земельна ділянка у володінні.

Виходячи з цього, відповідач не є стороною договору оренди земельної ділянки площею 3,75 га, кадастровий номер :27:000:0091, укладеного 19.09.2018 року між ОСОБА_2 та ПП «ДАР ЛАНІВ», та наведені ним обставини та докази спростовують, а не доводять, правову підставу отримання ним грошових коштів від позивача у розмірі 50 000,00 грн, на яку відповідач посилається у відзиві на позовну заяву.

Також із доводів та доказів. наданих позивачем, судом встановлено, що згідно зі Статуту ФГ «СОЮЗ», вбачається, що головою ФГ СОЮЗ станом на 2011 рік є відповідач, тобто ОСОБА_1 .

З огляду на Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, серії І-МК № 007623. виданого Казанківською РДА від 09.10.1996 року, земельна ділянка, площею 29 га належала громадянину ОСОБА_4 , а згідно поданої поданої декларації, станом за 2019 рік, земельна ділянка площею 29 га, була в користуванні ФГ «СОЮЗ».

Виходячи з цього, судом не встановлено фактів, що свідчать про належність земельної ділянки, на яку вказує позивач у позовній заяві, а також відповіді на відзив та додаткових поясненнях, які свідчать про будь-які права відповідача відносно земельної ділянки, площею 29 га, щодо оренди якої, позивач сплатив орендну плату в розмірі 50 000,00 грн.

Судом також досліджено інші докази надані відповідачем, зокрема рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.06.2024 року у справі № 400/2431/24, виконавчий лист по адміністративній справі № 400/2431/24 та постанову про відкриття виконавчого провадження від 29.07.2024 року ВП № 75651242, а також судові рішення у справі № 915/1707/19, проте суд вважає їх такими, що не відносяться до предмету доказування у цій справі та не доводять обставин, на яких ґрунтується заперечення відповідача проти позову, у зв`язку із чим є неналежними.

Встановивши наведені обставини, суд керується наступним.

Відповідно до частинипершої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (постанова Верховного Суду від 13.03.2024 року № 725/3821/23).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Статтями 12 та 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до змісту статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

У рішенні 23.08.2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей".

У пункті 81 постанови Великої палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Звертаючись до суду за захистом порушених прав, позивач посилається на безпідставне отримання відповідачем коштів в розмірі 50 000,00 грн та з урахуванням подальшого збільшення позовних вимог, просить суд стягнути з відповідача грошові кошти в загальному розмірі 89 090,71 грн, з яких: 50 000,00 грн - безпідставно збережені кошти; 29 897,56 грн - інфляційні витрати та 9 193,15 грн - 3% річних, а також судовий збір в розмірі 2270,00 грн.

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частина перша статті 1212 ЦК України застосовується, якщо 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Згідно зі статтею 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

У той же час, відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави дійти висновку, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 753/15556/15-ц роз`яснено, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

З огляду на наведене, суд повинен встановити обставини при яких особа збагатилася за рахунок іншої та визначити чи застосовується до таких правовідносин саме інститут безпідставно набутого майна або інші правові наслідки визначені законом.

Між тим, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України).

Тлумачення статі 1212 та статті 1215 ЦК України свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти поверненню потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема добросовісності.

Як було встановлено судом з матеріалів справи, 06 липня 2018 року відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 50 000,00 грн за 2019 рік (підстава, зазначена у видатковому касовому ордері). Проте, на момент надання відповідачу грошових коштів договір оренди землі між сторонами укладено не було, як і в подальшому такий договір не укладався та земельна ділянка не передавалась в оренду позивачу взагалі, тобто між сторонами не існували договірні відносини за якими виникав обов`язок позивача сплатити відповідачу певну грошову суму. Більш того, у додаткових поясненнях до відповіді на відзив позивач вказує, що грошові кошти в розмірі 50 000,00 грн були передані в рахунок майбутнього договору оренди земельної ділянки, площею 29 га, яка фактично належала на праві користування ФГ «СОЮЗ», тобто позивач самостійно звертає увагу суду, що відповідач не був власником або користувачем земельної ділянки, а отже, не мав і не міг мати правового статусу орендодавця. Крім цього, позивачем було надано суду Інформаційну довідку, за якою у відповідача взагалі відсутня будь-яка земельна ділянка у власності. Тим самим, позивач фактично самостійно спростовує власні доводи з приводу обставин, за якими відповідач отримав від нього грошові кошти в розмірі 50 000,00 грн.

Таким чином, вбачається, що усвідомлюючи відсутність у відповідача прав на землю, позивач передав йому грошові кошти в розмірі 50 000,00 грн, тобто діючи суперечливо у відношенні до принципів цивільного законодавства, закріпленим у ст. 3 та ст. 13 ЦК України, відповідно до яких цивільні права повинні здійснюватися добросовісно та не зловживаючи ними.

У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22 зроблено правовий висновок згідно якого, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, то така поведінка позивача є суперечливою (тобто потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

Аналогічний висновок міститься у постанові від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18, де Верховний Суд також вказав, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Окрім цього, суд враховує й пояснення позивача про те, що земельна ділянка, площею 29 га належала фермерському господарству, головою якого й був відповідач.

За таких обставин, суд приходить до висновку щодо наявності ознак суперечливої поведінки позивача із надання грошових коштів позивачу та необґрунтованості позовних вимог в частині обставин з передачі позивачу, а не фермерському господарству, якому й належала земельна ділянка, грошових коштів в розмірі 50 000,00 грн.

Таким чином, звертаючись із позовом до суду, позивач обґрунтовує свої вимоги обставинами, які не ґрунтуються на встановлених судом фактах та не доводить перед судом право вимоги безпосередньо до відповідача. а не фермерського господарства, чиї інтереси та від імені якого мав або мав представляти позивач, як голова фермерського господарства у відносинах із позивачем.

Виходячи з наведеного вище, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) грошових коштів позивачем, наявності права вимоги саме до нього та, відповідно, обставин, на які позивач посилається у позові як підставу для задоволення позовних вимог. За відсутності можливості встановити підстави отримання відповідачем грошових коштів від позивача, суд позбавлений можливості встановити безпідставність їх отримання та правомірність застосування до правовідносин, які виникли між сторонами саме правового інституту безпідставно набутого майна.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат по справі, суд зазначає наступне.

Згідно частини першої та частини другої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПКУкраїни судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, судові витрати позивача покладаються на його рахунок.

В свою чергу, суду не надано доказів понесених витрат у зв`язку із проведенням судової-почеркознавчої експертизи, що унеможливлює вирішення питання щодо розподілу таких витрат.

Керуючись ст.ст.12, 13, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд

У х в а л и в:

В задоволенні позовних вимог Приватного підприємства ДАР ЛАНІВ до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної си ли після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 29.09.2025 року.

Суддя