Справа №639/2544/24
Провадження №2/639/155/25
26 вересня 2025 року
Новобаварський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого - судді Рубіжного С.О.,
за участю секретаря - Чубенко О.С.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини з батьком та встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту самостійного виховання дитини, -
ВСТАНОВИВ:
07 травня 2024 року до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_3 , третьою особою зазначено Службу у справах дітей по Київському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради та просить суд розірвати укладений між позивачем та відповідачем 19.07.2019 року, актовий запис №415, стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та визначити місце проживання дитини з батьком.
В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 19.07.2019 позивач з відповідачем зареєстрували шлюб. Від даного шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 18 жовтня 2023 року відповідач покинула чолоівка та сина та поїхала закордон, з цього часу існування сімї фактично припинено. За таких обставин позивач вважає що є всі підстави для розірвання шлюбу. Дитина залишилась проживати з батьком та знаходиться на повному його утриманні. Мати взагалі усунулась від спілкування, виховання та утримання сина.
Позивач не має жодних контактів з відповідачем та не має змоги вирішити питання які потребують згоди батьків, що спонукало звернутись до суду з позовом про визнначення місця проживання дитини з батьком. Зазначає, що дитина зареєстровнана за місцем мешкання матреі, однак фактично мешкає з батьком, звернувшись до ЦНАП, для здійснення дії для реєстрації дитини за фактичним місцем мешкання, як це передбачено законом, позивачу розяснено, що без згоди матері або рішення суду про визначення місця мешкання дитини з батьком здійснити реєстрацію проживання дитини не можливо. Також неможливо вчинити і інші юридичні дії.
Дитина проживає з батьком, та має все необхідне для розвитку, навчається у КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ячла-садок) №109 Харківської міської ради», перебуває на обліку в «Міська дитяча пліклініка №23» Харківської міської ради».
Позивач має роботу, самостійний дохід і постійне місце проживання. Забезпесеує дитині всі умови для розвитку, проживання, навчання, забезпечує харчування, одягом, книжками, іграшками тощо.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 09 травня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без руху та надано термін на усунення недоліків.
15 травня 2024 року, на виконання ухвали позивачем подано уточнена позовна заява з усуненням недоліків.
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 травня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини з батьком.
Призначено підготовче судове засідання.
30 вересня 2024 року на електронну адресу суду надійшли письмові пояснення Департаменту служб у справах дітей.
08 січня 2025 року через канцелярію суду подано представником третьої особи Департаментом служб у справах дітей пояснення та висновок про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
13 лютого 2025 року представником позивача ОСОБА_2 адвокатом Волковим І.М. подано уточнені позовні вимоги, та доповнено вимогу про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факт самостійного виховання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 її батьком ОСОБА_2 .
В обгрунтування вимог зазначив, що відповідач 18.10.2023 року залишила його з дитиною та більше не мешкає з ними, позивач самостійно виховує дитину. 16 травня 2024 р. КМУ прийнято постанову № 560 «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», якою змінено порядок отримання відстрочи від мобілізації. З 18 травня 2024 року для отримання відстрочки по мобілізації на підставі ст. 23 ЗУ «Про мобілізацію та мобілізаційну роботу» до ТЦК та СП необхідно подати «рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини», саме так вказано у додатку 5 ч.1 абз. 4 таблиці додатку до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період затвердженого постановою КМУ №560. Таким чином, так як я самостійно виховую дитину, виникла необхідність встановлення такого факту, щоб отримати відстрочку за новими вимогами до документів.
Ухвалою суду від 12 березня 2025 року прийнято до розгляду уточнену позовну за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини з батьком та встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту самостійного виховання дитини.
Копію ухвали надіслано сторонам та третій особі по справі.
Підготовче судове засідання відкладено.
17 квітня 2025 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача адвоката Волкова І.М. про виклик та допит свідків, які можуть підтвердити викладені в позові доводи та факти володіють інформацією щодо обставин викладених в заяві, а саме: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Ухвалою суду від 17 квітня 2025 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 про виклик свідків - задоволено.
Викликано для допиту в судовому засіданні свідків:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка мешкає: АДРЕСА_1 ;
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка мешкає: АДРЕСА_2 .
Закрито підготовче провадження за позовом. Призначено справу до судового розгляду.
Законом України від 26 лютого 2025 року № 4273-IX внесено зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо зміни найменувань місцевих загальних судів, який набув чинності 25.04.2025. Зокрема, змінено найменування Жовтневого районного суду міста Харкова на Новобаварський районний суд міста Харкова.
01.08.2025 на адресу суду надійшло клопотання представника позивача адвоката Волкова І.М. про необхідність витребувати з Державної прикордонної служба України, відомостей про перетин кордону України ОСОБА_3 з 24.02.2022 року по ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Ухвалою суду від 11 серпня 2025 року витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію, чи перетинали кордон України (виїзд з України та в`їзд до України) громадянка України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та громадянин України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за період з 01 січня 2022 року та по теперішній час.
15 серпня 2025 року на адресу суду надійшла інформація з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Волков І.М. наполягали на задовленні позовних вимог, надали пояснення аналогічні викладеним в позові.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. Відзив на позовну заяву до суду також не надходив. У зв`язку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 223 та ст. ст. 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечував і позивач по справі.
Представник Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, матеріали справи містять заявку про розгляд справи без їх участі.
Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши позивача, його представника та свідків, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Так, судом було встановлено, що 19 липня 2019 року сторони уклали шлюб, який був зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишляському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис №415, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб виданим 19.07.2019 серії НОМЕР_1 (а.с. 8).
Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9).
Як зазначено позивачем, відповідач в жовтні 2023 року залишила чоловіка та сина.
За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т. ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Частиною 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.
Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Спільне життя сторін не склалося, сторони не підтримують сімейно шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не живуть однією сім`єю.
Суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам як позивача, так і відповідача по справі, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 про розірвання шлюбу підлягають задоволенню.
За змістом частин 2, 8, 9, 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.
Частиною 1 статті 9 СК України визначено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.
Згідно положень ч.ч.1-3 ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Матеріалами справи підтверджено, що на час розгляду справи малолітньому ОСОБА_8 виповнилось 5 років.
Відповідно до положень ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Тому в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Такий правовий висновок зроблено і Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 61-327цс18.
Європейський суд з прав людини 11.07.2017 у справі «М.С. проти України» ухвалив рішення де визначив «інтереси дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.
При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.
У постанові Верховного Суду 21 травня 2020 року у справі № 587/2134/17 міститься правовий висновок, за яким рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини з огляду на об`єктивні обставини спору, а вже тільки потім права батьків.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Аналіз зазначених норм права та релевантної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При визначенні місця проживання дитини необхідно врахувати найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини.
Суд зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів.
Згідно ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Тобто, вищевказаними положеннями Кодексу передбачено, що тільки у випадку наявності спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, такий спір може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Як на підставу позову, позивач зазначає, що дитина проживає з ним , але місце ії проживання зареєстровано за місцем проживання матері. Оскільки мати покинула його та дитину, відсутність ії згоди, як передбачено законом, позбавляє можливості зареєструвати місце проживання з ним, а також вчинити інші юридичні дії.
Відповідно до ч.3 ст. 5, ч.4 ст. 7 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників. Декларування місця проживання дитини віком до 14 років здійснюється одним із її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини.
Згідно Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 лютого 2022 р. № 265, подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).
Згода батьків або інших законних представників може бути надана у присутності особи, яка приймає заяву про реєстрацію місця проживання, або засвідчена нотаріально в установленому законодавством порядку.
Судом встановлено, неповнолітній ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований разом із матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 08.05.2024 (а.с. 18), прте фактично мешкає за адресою реєстрації батька АДРЕСА_1 (а.с. 19).
Відповідно до висновку №481 від 16.12.2024 Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком, ОСОБА_5 . У висновку зазначено, що малолітній ОСОБА_9 залишився проживати разом з батьком. Зараз батько з сином мешкають за адресою: АДРЕСА_1 , де створені належні житлово-побутові умови для проживання дитини (акт обстеження від 29.10.2024), ОСОБА_2 є власником частки вказаної квартири на підставі свідоцтва про право власнсоті від 25.03.2008. ОСОБА_2 , працює, має самостійний дохід, за місцем роботи характеризується позитвивно, до кримінальної відповідальності не притягувався. На обліку в психоневрологічному та наркотичному диспансерах не перебуває, що підтверджується відповідними довідками. Згідно з інформацією закладів освіти та охорони здоров`я, батько виконує обовязки по вихованню та догляду за сином (а.с. 103-104, 105).
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 дала свідчення, що доводиться позивачеві матір`ю, а відповідач невісткою, з жовтня 2013 року домогає синові опікуватись онуком, оскільки невістка 18 жовтян 2023 року прийшла та прорсила залишити дитину, бо їй треба у справах, поїхала та не повернулась. Свідку стало відомо, що невістка поїхала закордон, більш її не бачила та про неї нічого не чула. Одного разу прислала посилку для дитини, книжки, розмальовки.
Свідок ОСОБА_7 пояснила що доводиться сторонам сусудкою, зі слів ОСОБА_10 відомо що дружина кинула його з дитиною та поїхала. Останній раз позивача бачила в 2023 році, зараз позивача не бачє, він мешкає з дитиною у своєї матері.
Крім того, додатково інформовано, що з початком військової агресії російської федерації проти держави Україна Державною прикордонною службою України забезпечено безперешкодне перетинання державного кордону на виїзд з території України громадянами України, дітьми та іншими вразливими категоріями осіб, що евакуювались із зони бойових дій.
З цією метою в окремих випадках, починаючи з 24 лютого 2022 року за рішенням старшого зміни прикордонних нарядів в кожному окремо взятому пункті пропуску через державний кордон України, в залежності від обставин, що складалися (скупчення осіб, які прямують на виїзд з України, наявність персоналу, який залучався до несення служби, технічних можливостей та спроможностей пункту пропуску тощо) приймались рішення щодо спрощення прикордонного контролю. Зокрема, таке спрощення під час виїзду за кордон дітей та жінок могло передбачати лише проставлення спеціальних відміток Держприкордонслужби в паспортних та інших документах громадян України без внесення інформації про таких осіб до Бази даних (а.с. 197).
Судом встановлено, що дитина ОСОБА_12 проживає з батьком ОСОБА_13 , який виконує свої батькіцвськи обовязки належним чином. Встановити місце перебування матері дитини під час розгляду справи не надалось можливим.
Враховуючи обставини справи, позов у частині визначення місця проживання дитини з батьком слід задовольнити.
Як зазначено у ч.3 ст.181 СК України аліменти присуджуються тому з батьків дитини, разом з яким проживає дитина.
Судом встановлено, що малолітній син позивача проживає разом із ним. Відповідачка зі своєю дитино на час розгляду справи не проживає.
В судовому засіданні не встановлено обставин, за яких відповідачка могла би бути звільнена від обов`язку утримувати свою дитину.
Визначаючи розмір аліментів, які належить стягнути із відповідача, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ч.1-3 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.
Частиною першою ст.191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Приймаючи рішення та задовольняючи вимоги позивача щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини суд виходить з положень ст. 51 Конституції України, та ст.180 СК України, згідно з якими батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. У відповідності до ст. 7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Відповідно обов`язок по утриманню дитини в рівних частках покладається на її батьків.
На підставі зазначеного, суд задоволняє позов в частині стягнення аліментів з відповідача в розмірі частки доходів останньої.
Згідно з п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Щодо позовних вимог в частині частині встановлення факту самостійного виховання дитини позивачем, суд виходить з наступного.
Суд звертає увагу на те, що у справах позовного провадження факт проживання дитини з одним із батьків, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню під час ухвалення судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
Частина перша ст. 319 ЦПК України зобов`язує суд у рішенні про встановлення факту, що має юридичне значення, серед іншого, зазначити мету встановлення факту.
До сфери п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України також належать суміжні способи захисту прав, що не вносять змін до існуючих правовідносин. Зокрема, у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
На відміну від позовного провадження, окремому провадженню притаманні такі ознаки, які характеризують його структурну самостійність та прикладну значущість і які визначаються такою суттєвою ознакою, як безспірність розгляду справ, що віднесені до окремого провадження. Важливою також є не тільки конкретна мета встановлення факту, а його зв`язок із певним суб`єктивним матеріальним правом.
Важливе значення має вимога про обов`язкове зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.
В поданому до суду позові позивач зазначив, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини позивачу необхідно для того, щоб, здійснити право на відстрочку від мобілізації, передбачене пунктом 4 частини 1 ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»
Верховний Суд України у листі від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» звертав увагу судів, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте, не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 1. Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.
У постанові від 22 вересня 2022 року в справі №462/5368/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що захист цивільних прав та інтересів не досягається встановленням юридичних фактів. Таке встановлення є елементом оцінки обставин справи й обґрунтованості вимог. Тому воно не зумовить попередження порушення або відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного права чи інтересу.
На думку суду, від встановлення такого факту не залежить виникнення, зміна особистих прав позивача саме як батька.
У СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
У частині першій статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Так, в судовому засіданні не встановлено обставин, які б свідчили, що мати дитини - відповідач не здатна виконувати свої батьківські обов`язки щодо дитини чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дитини.
Предметом розгляду справи в цій частині є вимога позивача (заявлена в позовному провадженні) про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу батька, який самостійно виховує дитину.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2024 у справі № 201/5972/22 сформувала такі висновки: з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися (пункт 72);для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється (пункт 73); оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати,що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх (пункт 74); СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першоюстатті 15СК України"невідчужуваність"сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо вихованнядитини (пункт 75);оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складаєпредмет доказування у спорі в між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини (пункт 87).
У справі, що розглядається, позивач просить визнати факт самостійного виховання дитини, що безпосередньо впливає на права іншого з батьків (у цій справі матері), при цьому таке право є "невідчужуваним" в силу частини першої статті 15 СК України, крім випадків передбачених законом, а саме у разі визнання одного з батьків недієздатним (частина друга статті 15 СК України), померлим, безвісно відсутнім або позбавленням батьківських прав (стаття 164 СК України).
Водночас факт одноосібного виховання дитини одним батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Однак, така вимога, передбачена законом, зокрема, наведеними нормами СК України, позивачем не заявлялась. Відповідно, підстав для встановлення окремого факту, який підлягає встановленню під час вирішення спору по суті відсутні.
Суд виходить з того, що з поданого позивачем позову, наданих в судовому засіданні пояснень встановлено,що дана вимога по суті є не вимогою до відповідачки щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів позивача, а фактично є вимогою, на підставі якої позивач має намір отримати відстрочку від мобілізації, тобто заміною вимоги про встановлення факту вимогою щодо отримання певного соціального-правового статусу, яке фактично стосуються процедури урегулювання правовідносин з органом військового управління, а не відповідачкою у справі (про що зазначає сам позивач у позові).
На переконання суду, та обставина, що відповідачка самоусунулася від виховання свого малолітнього сина, внаслідок чого позивач вимушений утримувати та виховувати дитину на даний час самостійно, не свідчить про наявність підстав для встановлення факту самостійного виховання дитини позивачем, як окремого юридичного факту.
Відповідно до вищевикладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту виховання неповнолітнього ОСОБА_14 позивачем.
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3028,00 грн (а.с. 1,2, 128).
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з задоволенням позову в частині розірвання шлюбу та визначені місця проживання дитини на підставі вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у сумі 2 422,40 грн. (а.с. 1, 2).
У зв`язку з відмовою у задоволенні вимог про втсановлення юридичного факту, понесені позивачем судові витрати в розмірі 605,60 грн. на відповідача не покладаються.
Крім того, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір за вимогу про стягнення аліментів, від якого позивач звільнений.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 10, 76, 81,82,89, 141, 244, 259, 264-265, 268, 273, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 141,161 СК України, суд, -
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини з батьком та встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту самостійного виховання дитини задовольнити частково.
Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , який зареєстровано 19 липня 2019 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у місті Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 415.
Визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 за адресою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.05.2024 і до досягнення дитиною повноліття до ІНФОРМАЦІЯ_10 .
Допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.
В іншій частині вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2 422 (дві тисячі чотритста двадцять дві ) гривні 40 копійок.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.
Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстровна за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, , адреса: м. Харків, вул. Чернишевська, 55.

Повний текст рішення складено 26.09.2023.

Суддя С.О. Рубіжний