Справа № 158/468/25 Головуючий у 1 інстанції: Корецька В. В.
Провадження № 22-ц/802/912/25 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

з участю:

секретаря судового засідання Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідача Приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Пастухова Наталія Володимирівна, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 червня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 29.04.2021 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір позики №01/21, відповідно до якого останньому надано позику у розмірі 60000 доларів США. Вказував, що згідно з вищевказаним договором та розпискою ОСОБА_3 позичальник зобов`язався повернути йому борг готівкою або шляхом перерахування на розрахунковий рахунок у строк не пізніше 29.11.2021 року. У встановлений договором позики строк ОСОБА_3 зобов`язання не виконав.

Позивач зазначав, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.12.2023 року стягнуто зі ОСОБА_3 на його користь 2296361,80 грн за вищевказаним договором позики.

Позивач вважає, що ОСОБА_3 , маючи на меті невиконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.12.2023 року, уникнення сплати вищевказаного боргу та позбавлення його можливості задовольнити свої грошові вимоги за рахунок звернення стягнення на майно, вжив заходів щодо відчуження належного йому нерухомого майна, шляхом укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу земельних ділянок.

На думку позивача, вказані договори є фраудаторними, тому, покликаючись на наведене, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 1 га, кадастровий номер :03:000:0804, яка розташована на території Озерської сільської ради Ківерцівського району Волинської області, що укладений 31.03.2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений 31.03.2023 року за р.н. 2202, приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Пастуховою Н. В.;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2 га, кадастровий номер :03:000:0796, яка розташована на території Озерської сільської ради Ківерцівського району Волинської області, що укладений 31.03.2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений 31.03.2023 року за р.н. 2201, приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Пастуховою Н. В.;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 з одночасним припиненням її права власності на нерухоме майно земельну ділянку площею 1 га, кадастровий номер :03:000:0804 (номер відомостей про речове право 49777656, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 218);

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 з одночасним припиненням її права власності на нерухоме майно земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :03:000:0796 (номер відомостей про речове право 49777293, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 218);

- поновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на нерухоме майно - земельну ділянку площею 1 га, кадастровий номер :03:000:0804, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №254 від 11.05.2021 року;

- поновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на нерухоме майно - земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :03:000:0796, яке виникло 30.10.2018 року на підставі наказу від 26.10.2018 року.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 червня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із даним рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, він просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що ОСОБА_3 здійснив протягом 2023 року відчуження всього належного йому рухомого та нерухомого майна, чим унеможливив задоволення вимог позивача за рахунок можливого звернення стягнення на його майно в майбутньому. Стверджував, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання в нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Алєнін Д. В. зазначає, що вважає рішення суду обґрунтованим та таким, що ухвалене із встановленням усіх обставин, що мають значення для справи. Вказує, що доводи апелянта є юридично хибними та суперечать установленій практиці Верховного Суду, а саме доводи про те, що для визначення фраудаторності не має значення, чи є правочин реальним, оплатним, укладеним між пов`язаними особами та здійснений до звернення з позовом. Посилання апелянта на нібито системний характер відчуження майна ОСОБА_3 не може бути підставою для визнання правочинів недійсними без конкретного встановлення недобросовісності у кожному з них. Сам по собі факт направлення позивачем вимоги-повідомлення від 07.12.2021 не доводить фраудаторності природи укладених у 2023 році договорів купівліпродажу. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем достеменно не доведено, що оспорювані правочини були вчинені на шкоду позивачу як кредитору, а також те, що під час укладення даних договорів дії сторін були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу, а з метою уникнення від виконання грошового зобов`язання ОСОБА_3 , тобто, що сторони діяли очевидно недобросовісно та зловживали своїми правами на шкоду кредитору, а відтак, суд не вбачає підстав для визнання недійсними вказаних договорів купівлі-продажу земельних ділянок, укладених 31.03.2023 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, зокрема зі змісту заочного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2023 року у справі № 638/9723/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, 29 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір позики №01/21, у відповідності до якого виникли правовідносини щодо надання позивачем на користь відповідача в борг 60 000 доларів США. Сума позики становить 60 000 дол. США або гривневий еквівалент на день перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позичальника та підтверджується випискою за рахунком позикодавця або отримання позики (коштів) у випадку надання останньому суми позики готівкою. Згідно з договором строк повернення позики становить 7 (сім) календарних місяців з моменту надходження суми позики на рахунок позичальника, але не пізніше ніж до 29 листопада 2021 року.

Укладення вищевказаного договору позики не оспорювалося сторонами по справі, вказане заочне рішення також не було переглянуте та не оскаржувалося.

Відповідно до змісту оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Пастуховою Н. В. за р.н. 2202, ОСОБА_3 (продавець) було відчужено ОСОБА_5 (покупець) земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 1 га, кадастровий номер :03:000:0804, яка розташована на території Озерської сільської ради Ківерцівського району Волинської області. За погодженням сторін продаж земельної ділянки вчинявся за 98000 грн. Вказане також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №327726961 від 31.03.2023 року (т. 1, а.с.147-149).

Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 31.03.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Пастуховою Н. В. за р.н. 2201, ОСОБА_3 (продавець) було відчужено ОСОБА_5 (покупець) земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 2 га, кадастровий номер :03:000:0796, яка розташована на території Озерської сільської ради Ківерцівського району Волинської області. За погодженням сторін продаж земельної ділянки вчинявся за 197600 грн. Вказане підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №327724132 від 31.03.2023 року (т. 1, а.с.150-152).

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2023 року стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 29.04.2021 року в розмірі 2296361,80 грн. Як видно зі змісту рішення, з позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 11 серпня 2023 року. Рішення суду набрало законної сили 12.01.2024 року (т.1, а.с.20-22).

Звертаючись із даним позовом, ОСОБА_1 просив визнати недійсними оспорювані договори, покликаючись на норми ст..ст.203, 215, 228, 234 ЦК України.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Нормами статті 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до приписів статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, а саме - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання такого договору недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Стаття 234 ЦК України передбачає правові наслідки фіктивного правочину, встановлює, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01 червня 2016 року у справі № 920/1771/14, від 30 листопада 2016 року у справі №910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину потрібно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі №910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто, цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Частиною 3 статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і спрямований на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання недійсним договору, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті13 ЦКУкраїни).

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

Разом з тим, згідно з частинами першою та другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору, є фраудаторними правочинами.

У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Фраудаторний правочин має за мету завдати шкоди інтересам кредиторів, їх майновим правам.

Правовим наслідком вчинення такого правочину, за умови, що це було доведено, є його недійсність. Між тим, якщо результат дії боржника не завдав шкоди кредиторові та не спричинив негативних наслідків, то для боржника він залишається правочином, але ніяк не фраудаторним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якого може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з огляду на наступне.

В даній справі встановлено, що позивач, звертаючись до суду з вимогами про визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу земельних ділянок від 31 березня 2023 року недійсними, свої вимоги мотивував тим, що оспорювані договори є фраудаторними, тобто такими, що вчинені ОСОБА_3 на шкоду кредитору ОСОБА_1 , оскільки дані правочини вчинені ОСОБА_3 недобросовісно, з метою недопущення в подальшому звернення стягнення на його майно на виконання судового рішення, яке буде прийняте про стягнення з нього грошових коштів за договором позики, чим порушив його права як кредитора.

Колегія суддів зауважує, що презумпція сумнівності правочинів, вчинених для завдання шкоди кредиторам, сама по собі не означає безмежної дискреції суду щодо визнання будь-якого правочину, укладеного у такий період, недійсним, а тому вимагає досконалої юридичної техніки застосування і суворого дотримання вимог, встановлених у відповідній нормі закону, оскільки несе ризики непропорційного втручання в цивільний оборот та майнові права контрагентів боржника.

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин віднесено: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника (подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16, від 24.11.2021 у справі №905/2030/19(905/2445/19).

Ці обставини мають перевірятися у сукупності, оскільки кожна окрема обставина сама по собі не спричиняє фраудаторність. Презумпція правомірності правочину може бути спростована тільки вагомими доказами, які у своїй сукупності засвідчують шкідливість вчиненого правочину, вживання права на зло.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

На думку колегії суддів, судом першої інстанції правильно дано оцінку доказам, які наявні в матеріалах справи.

Оспорювані правочини вчинені дійсно у період, коли між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 існували зобов`язальні відносини з повернення останнім позивачу позики. Але сама по собі ця обставина ще не свідчить про фраудаторність вчинених правочинів.

Як пояснив позивач ОСОБА_6 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, таку значну суму боргу в розмірі 60000 доларів США він позичив без жодних забезпечувальних договорів ОСОБА_3 , оскільки вони були у дружніх відносинах як бувші однокурсники, бо навчались разом в одному ВУЗі.

Як видно із матеріалів справи, право вимоги до боржника ОСОБА_3 виникло у кредитора ОСОБА_6 з 30 листопада 2021 року, однак до 11 серпня 2023 року він не звертався до суду із позовом про стягнення з нього суми боргу.

Борг за позикою в подальшому, зокрема, у строк майже через вісім місяців після укладення спірних договорів між відповідачами, було стягнуто судовим рішенням, яке набуло законної сили і могло бути звернуто до примусового виконання ще через 10 місяців після укладення цих договорів.

Разом з тим, позивачем не надано суду доказів, які би вказували на неплатоспроможність відповідача на момент укладення оспорюваних правочинів. За таких обставин твердження сторони позивача, що відчуження спірної нерухомості було здійснено саме з метою невиконання судового рішення, не ґрунтується на фактичних обставинах справи в контексті підстав оспорюваних правочинів.

Стосовно контрагента за оспорюваними договорами судом зазначено, що в матеріалах справи відсутні докази пов`язаності осіб продавця ОСОБА_3 і покупця ОСОБА_5 , чи будь-яких дані, що вони є родичами.

Також не надано належних доказів, що спірні договори купівлі-продажу земельних ділянок укладені за ціною, що є заниженою, або під час дії заборони відчуження цього майна чи вчинені фіктивно, без мети реального користування цим майном покупцем.

Як встановлено з матеріалів справи та пояснень представника відповідача ОСОБА_5 , вона як покупець спірних земельних ділянок надала докази про реальне використання нею придбаних земельних ділянок шляхом передання їх в оренду сільськогосподарським підприємствам області. В цей же час, зокрема і в саме в цей день 31.03.2023 року нею було придбано ще ряд земельних ділянок сільськогосподарського призначення. В цілому в її власності перебуває 60 земельних ділянок площею 98,17 га.

Крім того, ОСОБА_5 надала докази, що вартість придбаних у ОСОБА_3 ділянок не була занижена, а є навіть вища за середньостатистичну вартість на той час. Суми вартості ділянок за вказаними договорами були нею перераховані на відповідний рахунок продавця у зазначеному розмірі 98800 грн та 197600 грн 31 березня 2023 року, що підтверджено відповідними платіжними інструкціями (а.с.161, 162 т.1).

Отже, встановлено, що дії ОСОБА_5 як сторони спірних договорів були виключно добросовісними і не можуть свідчити про фіктивність договорів.

Разом з тим, позивач в апеляційній скарзі посилається на неврахування місцевим судом висновків Верховного Суду, викладених у його постановах щодо того, які правочини повинні кваліфікуватися фраудаторними, проте саме по собі вказане не свідчить про невідповідність оспорюваних правочинів у справі, рішення в якій переглядається, критеріям їх оцінки в контексті фраудаторності, оскільки кожен окремий критерій сам по собі не спричиняє фраудаторність, і вони повинні розглядатися комплексно, а презумпція правомірності правочину може бути спростована тільки вагомими доказами, які у своїй сукупності засвідчують шкідливість вчиненого правочину та зловживання правом.

Постанова Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі №489/5148/18, на яку посилається апелянт, якраз і містить висновок, що фіктивність правочину встановлюється на основі оцінки реальних обставин зокрема, відсутності реального виконання, наявності родинного зв`язку, укладення угод після відкриття судових проваджень.

У даному ж випадку, договори укладені ще 31 березня 2023 року до моменту звернення позивача з позовом (11 серпня 2023 року), сплата коштів здійснена в повному обсязі на банківський рахунок, сторони не є пов`язаними, а ціна значно перевищує ринкову. Відтак, правочини мають ознаки реального, добросовісного цивільного обороту і не можуть бути кваліфіковані як фраудаторні без доведеного наміру ухилення саме від цього конкретного боргу, чого позивач не довів.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності врахування судом рішення Господарського суду Волинської області від 08 квітня 2024 року у справі №903/5/24 не може бути підставою для автоматичного встановлення фраудаторності правочинів, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , оскільки вказане рішення стосується інших правочинів, укладених із іншими контрагентами, за іншими правовідносинами, та не має жодного відношення до правової оцінки спірних договорів купівлі-продажу земельних ділянок.

Частина 4 статті 82 ЦПК України застосовується лише за умови ідентичності сторін та встановлення обставин саме щодо предмету спору, що у цьому випадку відсутнє. У даній справі ОСОБА_5 не була стороною спору в господарському процесі, а тому жодні висновки, зроблені судом у тій справі, не можуть вважатися преюдиційними стосовно неї.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу недійсними.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив правильне по суті судове рішення про відмову у позові, тому не вбачає підстав для його скасування або зміни.

За таких обставин судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок про наявність підстав для відмови у задоволенні позовної заяви і колегія суддів не вбачає підстав для задоволення поданої апеляційної скарги та скасування законного і обґрунтованого судового рішення у відповідності до статті 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 16 червня 2025 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді