РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2025 Володимирський міський суд Волинської області під головуванням судді Пустовойт Т.В., при секретарі судового засідання Мазій І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Савюк К.О., до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей Виконавчого комітету Володимирської міської ради Волинської області, про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої дитини,

У С Т А Н О В И В:

У березні 2025 позивач, інтересах якого представляє адвокат Савюк К.О., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову зазначив, що вони з відповідачкою ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від спільного подружнього життя сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спільне життя з відповідачкою не склалось, шлюб був розірваний, після чого син залишився проживати з ним.

Відповідачка ніяким чином не турбується та не піклується про дитину, не проявляє зацікавленості у її подальшій долі, не цікавиться станом її здоров`я, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не підтримує з сином родинних звязків. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно, без участі матері, дитина знаходиться на повному його утриманні. Син тяжко переживав розлуку з мамою, але з часом образа переросла у байдужість і дитина майже не згадує про маму.

Крім того, син має захворювання - хворобу Крона, у зв,язку з чим дитина має інвалідність та позивач знаходиться на обліку в управлінні соціальної та ветеранської політики виконавчого комітету Володимирської міської ради і одержує соціальну допомогу особам з інвалідністю відносно сина.

Мати дитини має іншу сім,ю, спілкування з дитиною не підтримує, позивач неодноразово намагався звертатись до відповідачки з проханням налагодити хоч якийсь контакт з сином, однак остання відмовляється, мотивуючи тим, що в неї інша сім`я.

Вищенаведені обставини свідчать, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків, на підставі чого позивач просив позбавити відповідачку батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою судді від 06.03.2025 прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження у справі та призначене підготовче засідання.

Ухвалою суду від 11.04.2025 підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивача ОСОБА_4 у судовому засіданні позов підтримала на підставі обставин викладених у позові. Просила позбавити відповідачку батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_3 . Щодо відсутності висновку Органу опіки та піклування через неявку обох батьків на засідання комісії, вказала, що батько мобілізований та перебуває на військовій службі, при цьому дитина проживає із дідом та бабою по батьківській лінії, які щоденно дбають про нього. Натомість мати без жодних поважних причин систематично ігнорує як виклики Органу опіки так і судові засідання, не бере ніякої участі у вихованні сина, не цікавиться його навчанням та розвитком. Сама неявка матері є доказом ухилення від участі в житті дитини. Отже відсутність письмового висновку Органу опіки не може бути перешкодою для захисту прав та інтересів дитини, а суд має оцінювати всі докази у сукупності а саме: проживання дитини з батьком, неявка матері до суду та Органу опіки, свідчення самої дитини і свідків, відсутність допомоги і піклування з боку відповідачки.

Відповідачка в судове засідання не з,явилась, про час та місце розгляду справи була неодноразово повідомлена належним чином. Будь яких заяв щодо поважності неявки до суду не надала.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Служби у справах дітей виконавчого комітету Володимирської міської ради у судове засідання не з,явився, надав заяву в якій зазначив, що питання щодо підготовки письмового висновку тричі виносилось на засідання комісії з питань захисту дітей. Проте ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не з,явились на жодне засідання, хоча були належним чином повідомлені. Зазначив, що підготовка висновку про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав, здійснюється на підставі всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дитини. Відповідно до ч.ч.4,5,6 ст.19 СК України Орган опіки та піклування надає суду письмовий висновок на основі відомостей, одержаних внаслідок обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною чи брати участь у її вихованні. В позовні заяві позивача відсутні докази, які б свідчили про ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків та наявність винної поведінки у вигляді свідомого нехтування своїми обов`язками щодо дитини. На думку членів комісії з питань захисту прав дитини, ОСОБА_1 не надано відповідних доказів, що підтверджують злісне ухилення матері від виконання своїх обов`язків, усі обставини ґрунтуються виключно на його усних поясненнях, а тому підготовка письмового висновку щодо розв`язання спору є неможливою.

Суд, заслухавши доводи сторони позивача щодо заявлених вимог, враховуючи позицію третьої особи, вивчивши матеріали справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з ч.1,2 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

За змістом ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до права та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, зобов`язані також піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток (ст.150 СК України).

Судом встановлено наступні обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Володимир-Волинський Володимир-Волинського міського управління юстиції Волинської області від 19.10.2007, актовий запис 405.

Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 22.04.2011 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвано.

Витягом з реєстру територіальної громаді підтверджено, що ОСОБА_2 має зареєстрована за адесою: АДРЕСА_1 , фактично проживає АДРЕСА_2 .

Актом обстеження умов проживання від 11.04.2025 складеного комісією та затвердженого начальником Служби у справах дітей Л.Сидорук проведено обстеження умов проживання за адресою АДРЕСА_3 ,за зверненням ОСОБА_1 . Встановлено, що приміщення з усіма комунальними зручностями, у дитини окрема кімната, облаштована технічно та речами соціально-побутового призначення. За адресою проживають: батько ОСОБА_1 , син ОСОБА_6 , дідусь ОСОБА_7 , бабуся ОСОБА_8 . Зі слів неповнолітнього ОСОБА_9 він проживає з бабусею та дідусем, а тато на полігоні в іншій області.

Медичним висновком №15, Протокол №4 про дитину-інваліда віком до 18 років від 22.01.2025 підтверджено відомості що ОСОБА_3 має таке захворювання, як ОСОБА_10 , внаслідок чого встановлена інвалідність.

Посвідченням серії НОМЕР_2 та довідкою Управління соціальної та ветеранської політики виконавчого комітету Володимирської міської ради №216 від 27.01.2025 встановлено, що ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Управлінні соцполітики виконавчого комітету Володимирської міської ради і одержує державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю на сина ОСОБА_9 , 2007 року народження.

Допитаний в судовому засіданні неповнолітній ОСОБА_6 пояснив, що все життя живе з батьком, який вирішує всі питання, дбає про нього, є офіційним опікуном по догляду, оскільки він має інвалідність. Маму не пам`ятає, вона ним не цікавиться, ніякої участі у його вихованні не приймала, в неї інша родина. Чи сплачувала вона аліменти йому не відомо. Хоче щоб позбавили матір батьківських прав та вона не рахувалась його матір`ю.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що підтримує дружні стосунки з сестрою позивача, їй відомо що ОСОБА_12 одружився, в них народився син. Згодом розлучились, ОСОБА_12 з сином проживали у батьків позивача. Маму не бачила ні разу, чула що дитиною опікувались батько і тітка. Здоров,ям дитини також займався позивач.

Представником Служби у справах дітей виконавчого комітету Володимирської міської ради зауважено, що питання щодо підготовки письмового висновку тричі виносилось на засідання комісії з питань захисту дітей. Проте ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не з`явились на жодне засідання, хоча були належним чином повідомлені.

Отже, з метою підготовки висновку про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав, яка здійснюється на підставі всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дитини. Відповідно до ч.ч.4,5,6 ст.19 СК України Орган опіки та піклування мав би надати суду письмовий висновок на основі відомостей, одержаних внаслідок обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною чи брати участь у її вихованні.

Частини 4,5 Статті 19 СК передбачають, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Разом з тим, такого висновку суду не представлено, будь яких клопотань щодо вживання необхідних заходів для його складання також не заявлялось.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам стосовно позбавлення батьківських прав, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України "Про охорону дитинства").

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16 (провадження № 61-29266св18) зазначено, що судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), на яку також посилалася заявник у касаційній скарзі, вказано, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), на яку міститься посилання у касаційній скарзі, зазначено, що під час вирішення судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачка ніяким чином не турбується та не піклується про дитину, не проявляє зацікавленості у її подальшій долі, не цікавиться станом її здоров`я, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не підтримує з сином родинних звязків. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно, без участі матері, дитина знаходиться на повному його утриманні.

Однак, під час розгляду справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками ОСОБА_2 , які б свідчили про ухилення від утримання та виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України.

Матеріали справи не містять достатніх відомостей для застосування такої виключної міри як позбавлення відповідачки ОСОБА_2 батьківських прав.

Згідно прецедентної практики Європейського суду з прав людини питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці (справа "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року).

Позбавлення батьківських прав є втручанням у приватне і сімейне життя. Однак, на думку суду, у розглядуваній ситуації таке втручання не є виправданим і пропорційним, оскільки матеріали справи не свідчать про умисне невиконання відповідачем своїх обов`язків, зокрема стосовно участі у вихованні дитини.

Для позбавлення батьківських прав мало впевнитися в невиконанні обов`язків щодо виховання. Необхідно також установити, що батьки ухиляються від їх виконання свідомо. Для виявлення таких обставин суд ретельно перевірив докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та вважає що, позбавлення батьківських прав є крайньою мірою відповідальності, тому суд застосовує її тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультативними.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку. Самі по собі встановлені факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення чи поновлення батьківських прав орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Таким чином, аналізуючи наведені докази та даючи їм оцінку у співвідношенні із діючим законодавством, з урахуванням обставин справи та ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст.7,164 СК України, піклуючись при цьому про інтереси дитини, суд дійшов висновку про неіснування достатніх і зрозумілих підстав для застосування до відповідачки крайнього заходу впливу у виді позбавлення її батьківських прав, оскільки докази, подані позивачем, беззаперечно не підтверджують факт свідомого нехтування відповідачкою її батьківськими обов`язками, ухиленням її від виконання своїх обов,язків щодо виховання дитини і як наслідок, вказували б на необхідність застосувати до останньої крайній захід впливу у вигляді позбавлення батьківських прав, а відтак суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 12, 13,77,81,89,141, 263,264,265 430 ЦПК України, на підставі ст.ст.141, 166,180, 182, 184 ,192 СК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Савюк К.О., до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Служба у справах дітей Виконавчого комітету Володимирської міської ради Волинської області, про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої дитини - відмовити.

На рішення може бути подана апеляція безпосередньо до Волинського апеляційного суду або через Володимирський міський суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 01.10.2025.

Суддя: Тетяна ПУСТОВОЙТ