17.09.2025 Провадження по справі № 2/940/17/25
Справа № 940/463/24

РІШЕННЯ

Іменем України

17 вересня 2025 року Тетіївський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Мандзюка С.В.

за участю секретаря судових засідань Мудрик Н.А.

представника позивача адвоката Порхун О.П.

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Неживка І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тетієві цивільну справу за позовом Селянського (фермерського) господарства «Титан» до ОСОБА_2 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про усунення порушення права оренди з боку інших осіб, шляхом визнання договору оренди землі недійсним та скасування його державної реєстрації,

встановив:

Селянське (фермерське) господарство «Титан» (надалі по тексту СФГ «Титан» звернулося до Тетіївського районного суду Київської області з позовом, в якому просить:

1) визнати недійсним договір оренди землі № 4, що укладений 21.07.2023 між ОСОБА_2 (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (орендар) щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:005:0039, площею 2,33 га, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Горошківської сільської ради Білоцерківського (в минулому - Тетіївського) району;

2) скасувати державну реєстрацію іншого речового права - права оренди земельної ділянки фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на земельну ділянку з кадастровим номером: :03:005:0039, загальною площею 2,33 га, що зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.08.2023, номер запису про інше речове право 51298367;

3) витребувати із незаконного володіння та користування у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Селянського (фермерського) господарства «Титан» () земельну ділянку, кадастровий номер: :03:005:0039, загальною площею 2,33 га, яка розташована на території Горошківської сільської ради Білоцерківського (в минулому - Тетіївського) району, та належить на праві власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 );

4) визнати недійсним договір оренди землі № 5, що укладений 21.07.2023 між ОСОБА_2 (орендодавець) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (орендар) щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:005:0040, площею 2,22 га, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Горошківської сільської ради Білоцерківського (в минулому - Тетіївського) району;

5) скасувати державну реєстрацію іншого речового права оренди земельної ділянки - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на земельну ділянку з кадастровим номером: :03:005:0040, загальною площею 2,22 га, що зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.08.2023, номер запису про інше речове право 51298450;

6) витребувати із незаконного володіння та користування у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Селянського (фермерського) господарства «Титан» () земельну ділянку, кадастровий номер: :03:005:0040, загальною площею 2,22 га, яка розташована на території Горошківської сільської ради Білоцерківського (в минулому - Тетіївського) району, та належить на праві власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Позовна заява мотивована тим, що між СФГ «Титан» та ОСОБА_2 15.11.2012 було укладено два договори оренди земельних ділянок терміном на 15 років, зокрема: договір оренди земельної ділянки № 70 від 15.11.2012 (далі - договір № 70), відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав, а СФГ «Титан» прийняв у строкове платне користування земельну ділянку, площею 2,2200 га, що розташована на території Горошківської сільської ради Тетіївського району, та належала орендодавцю на підставі державного акта серії ЯА №910263, виданого 08.09.2011, кадастровий номер: :03:005:0039; договір оренди земельної ділянки № 71 від 15.11.2012 (далі - договір № 71), відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав, а СФГ «Титан» прийняв у строкове платне користування земельну ділянку, площею 2,3300 га, що розташована на території Горошківської сільської ради Тетіївського району та належала орендодавцю на підставі державного акта серії ЯА №910261, виданого 08.09.2011, кадастровий номер: :03:005:0039.

Договір № 70 зареєстровано в Управлінні Держкомзему у Тетіївському районі Київської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 29.12.2012 за №07162 (відмітка про реєстрацію проставлена у договорі). Земельна ділянка була передана орендодавцем орендарю за актом прийому передачі земельної ділянки в оренду, який є додатком до договору оренди землі.

Договір № 71 зареєстровано в Управлінні Держкомзему у Тетіївському районі Київської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 29.12.2012 за №07163 (відмітка про реєстрацію проставлена у договорі). Земельна ділянка була передана орендодавцем орендарю за актом прийому передачі земельної ділянки в оренду, який є додатком до договору оренди землі.

Позивач зазначив, що після укладання договорів оренди землі, використовував зазначені земельні ділянки у своїй господарській діяльності для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на умовах, що визначені в договорах оренди.

Проте, 07.08.2023 державним реєстратором Бучанської районної державної адміністрації було зареєстровано право оренди земельної ділянки площею 2,33 га, з кадастровим номером: :03:005:0039, за ОСОБА_1 на підставі договору оренди земельної ділянки № 4 від 21.07.2023 (індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 51298367 від 07.08.2023), який було укладено між ОСОБА_2 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (орендар) щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:005:0039 площею 2,33 га, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована за межами населеного пункту с. Горошків Білоцерківського району Київської області.

Водночас, 07.08.2023 державним реєстратором Бучанської районної державної адміністрації зареєстровано право оренди і на іншу земельну ділянку площею 2.22 га, з кадастровим номером: :03:005:0040 за ОСОБА_1 на підставі договору оренди земельної ділянки № 5 від 21.07.2023 (індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 51298450 від 07.08.2023), який було укладено між ОСОБА_2 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (орендар) щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:005:0040 2.22 площею 2,22 га, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована за межами населеного пункту с. Горошків Білоцерківського району Київської області.

Отже, як зазначено, на час укладення (21.07.2023) та реєстрації (07.08.2023) оспорюваних договорів оренди земельних ділянок між ОСОБА_2 (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) були чинними договір оренди № 70 та договір оренди № 71 цих же об`єктів, укладені 15.11.2012 між СФГ «Титан» та ОСОБА_2 , зі строком дії до 29.12.2027, і які в установленому законом порядку не припинені.

За таких обставин, позивач звернувся за захистом своїх порушених прав з позовом до суду.

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 02.05.2024 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засідання.

22.05.2024 представник відповідача ФОП ОСОБА_1 - адвокат Неживок І.В. надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, вказуючи, що ФОП Лозов`юк І.В. діяв з дотриманням норм чинного законодавства. Між сторонами в належній формі укладено договори оренди землі та проведено державну реєстрацію права оренди.

Крім того, представник відповідач зазначив, що у Державному земельному кадастрі відсутні відомості про оренду спірних земельних ділянок, які повинні були перенесені в автоматизованому порядку з Державного реєстру земель, що свідчить про не проведення в установленому законом порядку державної реєстрації договорів оренди землі. Як наслідок, дані договори є не чинними в розумінні ст. 18 ЗУ «Про оренду землі» (в редакції станом на 29.12.12). Також зауважив, що відомості про нібито реєстрацію договорів здійснені 29.12.12, тобто у вихідний день - суботу, що ставить під сумнів вчинення даних дій державним органом, у якого субота вихідний день (а. с. 53-58 т. № 1).

Ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 30.10.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача СФГ «Титан» - адвокат Порхун О.П. позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача ФОП ОСОБА_1 - адвокат Неживок І.В. позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, 15.11.2012 між ОСОБА_2 (орендодавець) та СФГ «Титан» (орендар) укладений договір оренди земельної ділянки № 70 строком на 15 років, відповідно до умов якого ОСОБА_2 надає, а СФГ «Титан» приймає у строкове платне користування для сільськогосподарського використання земельну ділянку площею 2,2200 га, що розташована на території Горошківської сільської ради Тетіївського району, розташування та межі якої визначені на плані земельної ділянки, відображеному в державному акті на право приватної власності серії ЯА № 910263, виданого 08.09.2011.

Цей договір зареєстрований в управлінні Держкомзему у Тетіївському районі Київської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 29.12.2012 за № 07163 (а. с. 23-24 т. № 1).

Згідно з актом прийому передачі земельної ділянки в оренду, який є додатком до договору оренди землі № 70 від 15.11.2012, орендодавець ОСОБА_2 передав, а орендар СФГ «Титан» прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 2,2200 га, з кадастровим номером :03:005:0040 (а. с. 25 т. № 1).

Водночас 15.11.2012 між ОСОБА_2 (орендодавець) та СФГ «Титан» (орендар) укладений договір оренди земельної ділянки № 71 строком на 15 років, відповідно до умов якого ОСОБА_2 надає, а СФГ «Титан» приймає у строкове платне користування для сільськогосподарського використання земельну ділянку площею 2,3300 га, що розташована на території Горошківської сільської ради Тетіївського району, розташування та межі якої визначені на плані земельної ділянки, відображеному в державному акті на право приватної власності серії ЯА № 910262, виданого 08.09.2011.

Цей договір зареєстрований в управлінні Держкомзему у Тетіївському районі Київської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 29.12.2012 за № 07162 (а. с. 15-16 т. № 1).

Згідно з актом прийому передачі земельної ділянки в оренду, який є додатком до договору оренди землі № 71 від 15.11.2012, орендодавець ОСОБА_2 передав, а орендар СФГ «Титан» прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 2,3300 га, з кадастровим номером :03:005:0039 (а. с. 17).

У подальшому, 21.07.2023 між ОСОБА_2 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (орендар) укладений договір оренди землі № 4 строком на 7 років, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передає, а ФОП ОСОБА_1 приймає у строкове платне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку площею 2,33 га, з кадастровим номером :03:005:0039, що розташована за межами населеного пункту с. Горошків Білоцерківського району Київської області (а. с.65-69 т. № 1).

Згідно з актом прийому-передачі об`єкта оренди (земельної ділянки) за договором оренди від 21.07.2023 № 4, орендодавець ОСОБА_2 передав, а орендар ФОП ОСОБА_1 прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 2,3300 га, з кадастровим номером :03:005:0039 (а. с. 70).

Водночас 21.07.2023 між ОСОБА_2 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (орендар) укладений договір оренди землі № 5 строком на 7 років, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передає, а ФОП ОСОБА_1 приймає у строкове платне користування для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку площею 2,22 га, з кадастровим номером :03:005:0040, що розташована за межами населеного пункту с. Горошків Білоцерківського району Київської області (а. с.59-63 т. № 1).

Згідно з актом прийому-передачі об`єкта оренди (земельної ділянки) за договором оренди від 21.07.2023 № 5, орендодавець ОСОБА_2 передав, а орендар ФОП ОСОБА_1 прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 2,22 га, з кадастровим номером :03:005:0040 (а. с. 64 т. № 1).

Згідно з інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 27.04.2024, Бучанською районною державною адміністрацією 07.08.2023 здійснено державну реєстрацію права (в державному реєстрі прав) оренди за ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2,33 га, кадастровий номер: :03:005:0039, номер запису про право 51298367, та земельної ділянки площею 2,22 га, кадастровий номер: :03:005:0040, номер запису про право 51298450 (а. с. 31-32, 33-34 т. № 1).

Згідно з листом Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області № 9-10-0.64-8771/2-24 від 16.09.2024, витяги з Поземельної книги та Книги реєстрації договорів оренди в місцевому фонді документації із землеустрою та в архіві не виявлено (а. с. 171т. № 1).

Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає таке.

Згідно із статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, шляхом визнання правочину недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою цієї статті передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом положень частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідні для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності, зокрема, громадян, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем (частина четверта статті 124 ЗК України у редакції, чинній на час підписання первинних договорів оренди).

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України).

Згідно з статтею 125 ЗК України, у вказаній редакції, право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації.

Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації (стаття 20 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час підписання первинних договорів оренди та їх державної реєстрації).

Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (стаття 18 Закону України «Про оренду землі» у вказаній редакції).

Відповідно до статті 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч. 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, у цій справі вимоги позивача СФГ «Титан» полягають в усуненні порушення його права оренди земельних ділянок з боку інших осіб, зокрема відповідачів ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 . Реалізація таких вимог заявлена шляхом: визнання недійсними договорів оренди землі, сторонами яких є відповідачі, а предметом - земельні ділянки, що перебувають в оренді позивача; скасування державної реєстрації права оренди цих земельних ділянок за відповідачем, здійсненої на підставі оспорюваних договорів оренди; витребування з незаконного володіння та користування земельних ділянок у відповідача ФОП ОСОБА_1 .

Як встановлено судом, 15.11.2012 між ОСОБА_2 та СФГ «Титан» укладений договір оренди земельної ділянки № 70, який зареєстровано в управлінні Держкомзему у Тетіївському районі Київської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 29.12.2012 за № 07163.

Водночас, 15.11.2012 між ОСОБА_2 та СФГ «Титан» укладений договір оренди земельної ділянки № 71, який зареєстровано в управлінні Держкомзему у Тетіївському районі Київської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 29.12.2012 за № 07162.

Цими договорами передбачено, що строк їхньої дії становить 15 років та набирають чинності з моменту підписання сторонами і державної реєстрації в порядку, визначеному чинним законодавством (п. 7 договору).

Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк (п. 8 договору).

Передача об`єктів оренди орендарю СФГ «Титан» здійснювалася орендодавцем ОСОБА_2 на умовах, що визначені у договорах оренди земельних ділянок, за актом прийому-передачі.

У позивача СФГ «Титан» право оренди зазначених земельних ділянок закінчується 29.12.2027.

При цьому, відповідач ОСОБА_2 , який є власником земельних ділянок, не заявляв вимог ні про розірвання договорів оренди земельних ділянок з СФГ «Титан», ні про визнання їх недійсними.

Тому, з огляду на ст. 204 ЦК України, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, у суду відсутні прямо встановлені законом підстави вважати такі договори оренди недійсними.

Відтак, зазначені договори оренди земельних ділянок фактично є чинними до 29.12.2027.

Між тим, під час дії вищезазначених договорів оренди, власник земельних ділянок відповідач ОСОБА_2 21.07.2023 уклаводночасно з іншим орендарем - ФОП ОСОБА_1 два договори оренди землі, на підставі яких передав ФОП ОСОБА_1 в оренду ті самі земельні ділянки, які раніше вже були передані в оренду позивачу СФГ «Титан».

07.08.2023 Бучанською районною державною адміністрацією здійснено державну реєстрацію права (в державному реєстрі прав) оренди за ОСОБА_1 зазначених земельних ділянок.

Отже, на час укладення (21.07.2023) та реєстрації (07.08.2023) оспорюваних договорів оренди земельних ділянок, укладених між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 були чинними договори оренди № 70, № 71 цих же об`єктів, укладені 15.11.2012 між ОСОБА_2 та СФГ «Титан» та зареєстровані 29.12.2012 зі строком дії до 29.12.2027, які в установленому законом порядку не припинені.

Внаслідок укладення оспорюваних договорів ФОП ОСОБА_1 отримав право оренди земельних ділянок, що стало перешкодою для позивача у реалізації аналогічного права щодо тих самих земельних ділянок.

Статтею 17 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час виникнення орендних правовідносин за оспорюваними правочинами між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 встановлено, що об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.

Право користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», статтею 10 якого встановлено, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які би перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (абзац четвертий частини другої статті 24 Закону України «Про оренду землі»); укладення договору оренди земельної ділянки під час дії іншого договору оренди цього ж об`єкта може перешкоджати первинному орендареві реалізувати його право користування відповідною ділянкою (постанови від 20 березня 2019 року у справі № 587/2110/16-ц, від 10 квітня 2019 року у справі № 587/2135/16-ц, від 2 жовтня 2019 року у справі № 587/2331/16-ц та від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц).

Більш того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 конкретизувала власний правовий висновок щодо права орендаря за первинним договором оренди земельної ділянки на захист свого права, зазначивши, що: «Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації (частина третя статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») (п. 55).

Орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які би перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (абзац четвертий частини другої статті 24 Закону України «Про оренду землі») (п. 56).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частини перша та друга статті 15 ЦК України) (п. 57).

Якщо особа, якій належить право оренди земельної ділянки (первинний орендар) за законодавством, що було чинним до 1 січня 2013 року, після настання цієї дати не зареєструвала її право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, то укладення наступного договору оренди того ж майна під час дії первинного договору оренди може порушити відповідне право первинного орендаря у разі, коли на підставі наступного договору оренди відповідна земельна ділянка передана у користування наступному орендареві, а право останнього - зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Така реєстрація унеможливлює внесення запису до вказаного реєстру про право оренди тієї ж ділянки первинним орендарем (п. 58).

У такому випадку суд може захистити право первинного орендаря тоді, коли на підставі відповідного судового рішення цей орендар зможе зареєструвати його право оренди у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Проте, означену можливість первинний орендар матиме тільки тоді, коли на момент набрання судовим рішенням про задоволення відповідного позову законної сили цей орендар матиме чинне право оренди, зокрема, якщо не спливе строк оренди чи буде поновленим первинний договір оренди. В іншому випадку в позові слід відмовити (п. 59)».

Крім того, суд зазначає, що згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду (постанови від 20 березня 2019 року у справі № 587/2110/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 387/515/18 та інші), крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (частина третя статті 215 ЦК України).

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони (сторони) мали до вчинення правочину.

У разі укладення договору оренди земельної ділянки в період чинності попереднього договору оренди оскаржуваний договір оренди може бути визнано недійсним.

У відносинах оренди визнається право орендаря на абсолютний захист від порушення його права на орендоване майно третіми особами; на збереження сили договору оренди при переході права власності на орендоване майно до іншої особи (право слідування).

Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 357/8277/19.

У статті 27 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Орендар в установленому законом порядку має право витребувати орендовану земельну ділянку з будь-якого незаконного володіння та користування, на усунення перешкод у користуванні нею, відшкодування шкоди, заподіяної земельній ділянці будь-якими особами.

Отже, з огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що право користування земельними ділянками, яке виникло та існує у позивача СФГ «Титан» на підставі договорів оренди землі земельних ділянок від 15.11.2012 за № 70 та № 71, укладених з відповідачем ОСОБА_2 , було порушено внаслідок укладення 21.07.2023 інших договорів оренди цих же земельних ділянок між відповідачами ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 , тому таке право підлягає захисту в обраний позивачем спосіб.

Водночас, доводи представника відповідача, що оскільки будь-які відомості про реєстрацію договорів оренди землі земельних ділянок від 15.11.2012 за № 70 та № 71 в книзі реєстрації відсутні, це свідчить про непроведення в установленому законом порядку державної реєстрації договорів оренди землі і як наслідок ці договори є не чинними, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються наступним.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 669/930/16-ц зазначено, що: «Згідно зі ст. 202 ЗК України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель. Державний реєстр земель складається з двох частин: а) книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок (далі - Книга записів); б) Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку.

Порядок державної реєстрації договору оренди земельної ділянки станом на 16 квітня 2010 року регулювався постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року № 1021 «Про затвердження порядків ведення Поземельної книги і Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі» (далі - Порядок).

Записи до розділів Книги записів вносилися при видачі документа, що посвідчує право на земельну ділянку, яким, зокрема, був договір оренди землі (пункт 10 Порядку). Дата внесення запису до розділу Книги записів була датою державної реєстрації документа, що посвідчує право на земельну ділянку (пункт 11 Порядку). Згідно з пунктом 16-2 Порядку підставою для державної реєстрації договору оренди була заява власника або набувача права, подана до відповідного територіального органу Держземагентства разом з іншими, визначеними цим пунктом, документами.

Отже, на час укладення позивачем договору оренди від 16 квітня 2010 року, його державна реєстрація була пов`язана із датою внесення запису до відповідного розділу Книги записів.

Виконання Порядку на час укладення договорів оренди від 16 квітня 2010 року забезпечувалося функціонуванням Перехідної реєстраційної системи, що діяла у період з 03 серпня 2011 року до 30 грудня 2012 року включно й адміністраторами якої були підрозділи Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру». Факт державної реєстрації договору оренди земельної ділянки, якщо така відбулася, відображався у тексті цього договору відповідно до Типового договору оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2004 року № 220. У тексті, зокрема, зазначалася інформація про орган, який провів державну реєстрацію договору та його посадову особу, а також дата вчинення та номер запису в Державному реєстрі земель. На підтвердження вказаної інформації державний реєстратор посвідчував напис своїм підписом та печаткою органу реєстрації за наявності (далі - реєстраційний напис).

Отже, реєстраційний напис на договорі оренди земельної ділянки є похідним від запису у Книзі записів. Державний реєстратор не був наділений правом проставити такий напис, поки не зробив відповідний запис у Книзі записів за певним номером».

Судом встановлено, що на договорах оренди земельних ділянок від 15.11.2012 за №70, № 71 є відмітки посадової особи із прикладенням гербової печатки про те, що ці договори зареєстровані в управлінні Держкомзему у Тетіївському районі Київської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено записи від 29.12.2012 за № 07162 та від 29.12.2012 за № 07163.

Водночас, із листа Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області № 9-10-0.64-8771/2-24 від 16.09.2024 вбачається, що витяги з Поземельної книги та Книги реєстрації договорів оренди в місцевому фонді документації із землеустрою та в архіві не виявлено.

За таких обставин, на переконання суду, факт відсутності в архіві Книги записів щодо реєстрації зазначених договорів беззаперечно не свідчить про те, що такі договори не пройшли процедуру державної реєстрації відповідно до діючого на той час порядку.

Більш того, укладені договори земельних ділянок від 15.11.2012 за № 70, № 71 на теперішній час не припинені та не розірвані, відтак є чинними.

Зрештою, невнесення відповідного реєстраційного запису у Книгу записів, якщо це відбулось з вини суб`єкта владних повноважень, а не з вини особи, вочевидь, не може бути підставою вважати таку реєстрацію відсутньою.

Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04, пункт 70) Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він зазначив, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року зазначено, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосувати до захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним, та розраховувати на певний стан речей.

За наявності відповідного рішення органу публічної влади щодо передання у користування земельної ділянки особі в останньої виникають правомірні очікування мирно володіти майном (право користування). При цьому такі правомірні очікування є об`єктом правового захисту згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України.

Така позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21.

Отже, із встановлених обставин справи вбачається, що СФГ «Титан», як орендар, укладаючи договори оренди земельних ділянок на умовах, визначених сторонами договору, та належним чином виконуючи ці умови, сподівався на використання земельних ділянок протягом всього строку дії договорів та можливість здійснення на них господарської діяльності, узгодженої договорами оренди.

Також, суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінка, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (див. постанову від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15-ц).

Оскільки укладені договори земельних ділянок від 15.11.2012 за № 70, № 71 є чинними та враховуючи, що позивач СФГ «Титан» належним чином виконував договірні зобов`язання і при цьому відповідач протягом тривалого часу отримував від позивача орендну плату за цими договорами, що не заперечується, тому є очевидним, що дії відповідача ОСОБА_2 , який 21.07.2023 уклав договори оренди землі на ті ж самі земельні ділянки з іншим орендарем, а саме ФОП ОСОБА_1 , є щонайменше суперечливими та недобросовісними.

Крім того, суд зазначає, що законодавством не було передбачено автоматичного перенесення відомостей про реєстрацію договорів оренди земельних ділянок з Державного реєстру земель до Державного реєстру прав, що призвело до того, що у Державному реєстрі прав була відсутня інформація про чинні правовідносини оренди земельних ділянок, права на які виникли до 2013 року.

Відповідно до статті 18 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

З метою запобігання виникненню подвійної реєстрації права оренди однієї земельної ділянки, дотримання гарантій достовірності зареєстрованих прав на нерухоме майно, визначених державою, частиною 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов`язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі.

Із системного аналізу законодавчо закріпленої компетенції державного реєстратора убачається, що одним із його обов`язків є встановлення відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. І для перевірки цієї інформації з метою недопущення одночасного існування подвійної державної реєстрації прав державний реєстратор не лише вправі, а й повинен, зокрема, запитувати від відповідних органів інформацію, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства проводили таке оформлення, вимагати у разі потреби подання додаткових документів тощо.

Такий обов`язок узгоджується із закріпленими частиною 1 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження (пункт 1).

Одночасне існування державної реєстрації кількох прав оренди на одну земельну ділянку суперечить засадам офіційного визнання і підтвердження державою фактів виникнення прав на нерухоме майно, є порушенням чинного законодавства та інтересів позивача, за яким право оренди земельної ділянки зареєстровано первинно та не припинялося.

Відтак, враховуючи, що одні й ті ж самі земельні ділянки не можуть одночасно бути об`єктами оренди за двома різними договорами, укладеними із різними орендарями, суд погоджується з доводами представника позивача про наявність підстав для визнання оспорюваних договорів про оренду землі недійсними.

Згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього кодексу.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання угоди недійсною (пункт «в» частини третьої статті 152 ЗК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Як встановлено судом, внаслідок укладення оспорюваних договорів оренди землі відповідач ФОП ОСОБА_1 отримав право оренди спірних земельних ділянок, що безумовно є перешкодою для позивача СФГ «Титан» у реалізації наявного в нього права користування тими ж самими земельними ділянками.

З огляду на викладене, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, дослідивши матеріали справи, оцінивши кожен доданий до справи доказ на предмет його належності та допустимості як окремо, так і надавши належну правову оцінку усім доказам у сукупності, суд дійшов висновку, що буде дотримано балансу інтересів та принципів справедливості, добросовісності та розумності у разі визнання недійсними спірних договорів оренди землі, тобто у разі задоволення позовних вимог.

Як наслідок недійсності оспорюваних правочинів, наявні також правові підстави для задоволення позовних вимог про скасування їх державної реєстрації відповідно до положень статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Водночас, оскільки орендарю забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону, тому задоволення позовної вимоги про витребування із незаконного володіння та користування у відповідача ФОП ОСОБА_1 спірних земельних ділянок повністю поновлює права позивача, як первісного орендаря.

Відтак, з огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши надані докази, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Разом з тим, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Як встановлено судом, позивачем понесені судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви в розмірі 6056,00 грн, що підтверджується відповідними платіжними інструкціями (а. с. 35, 36 т. № 1).

Отже, відповідно до ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача у розмірі 3028,00 грн з кожного.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Відтак, у контексті вищенаведеного, суд вважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 11, 15, 16, 203, 215, 216, 236, 638, 792 Цивільного кодексу України, статтями 124, 125, 152 Земельного кодексу України, статтями 2, 4, 10, 12, 13, 76- 81, 141, 263-268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

Позов Селянського (фермерського) господарства «Титан» до ОСОБА_2 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про усунення порушення права оренди з боку інших осіб, шляхом визнання договору оренди землі недійсним та скасування його державної реєстрації - задовольнити.

Визнати недійсним договір оренди землі № 4, що укладений 21.07.2023 між ОСОБА_2 (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (орендар) щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:005:0039, площею 2,33 га, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Горошківської сільської ради Білоцерківського (в минулому - Тетіївського) району.

Скасувати державну реєстрацію іншого речового права - права оренди земельної ділянки фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на земельну ділянку з кадастровим номером: :03:005:0039, загальною площею 2,33 га, що зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.08.2023, номер запису про інше речове право 51298367.

Витребувати із незаконного володіння та користування у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Селянського (фермерського) господарства «Титан» () земельну ділянку, кадастровий номер: :03:005:0039, загальною площею 2,33 га, яка розташована на території Горошківської сільської ради Білоцерківського (в минулому - Тетіївського) району, та належить на праві власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Визнати недійсним договір оренди землі № 5, що укладений 21.07.2023 між ОСОБА_2 (орендодавець) та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (орендар) щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:005:0040, площею 2,22 га, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Горошківської сільської ради Білоцерківського (в минулому - Тетіївського) району.

Скасувати державну реєстрацію іншого речового права оренди земельної ділянки - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на земельну ділянку з кадастровим номером: :03:005:0040, загальною площею 2,22 га, що зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.08.2023, номер запису про інше речове право 51298450.

Витребувати із незаконного володіння та користування у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Селянського (фермерського) господарства «Титан» () земельну ділянку, кадастровий номер: :03:005:0040, загальною площею 2,22 га, яка розташована на території Горошківської сільської ради Білоцерківського (в минулому - Тетіївського) району, та належить на праві власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Селянського (фермерського) господарства «Титан», , адреса: вул. Соборна, буд. 2-«З», с.Горошків, Білоцерківський район, Київська область, понесені судові витрати у виді судового збору в розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 копійок.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , на користь Селянського (фермерського) господарства «Титан», , адреса: вул. Соборна, буд. 2 -«З», с. Горошків, Білоцерківський район, Київська область, понесені судові витрати у виді судового збору в розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень 00 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення суду: 26 вересня 2025 року.

Суддя С.В.МАНДЗЮК