Справа №461/4809/25
Провадження №2/461/2419/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2025 року м.Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Кротової О.Б.,

секретар судового засідання Басараб Д.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів,-

в с т а н о в и в :

17.06.2025 ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мартинюк М.Р., звернулася до суду із позовом до АТ «Ідея Банк», у якому, з врахуванням уточнених позовних вимог, просить зобов`язати Акціонерне товариство «Ідея Банк» здійснити перерахунок платежів здійснених ОСОБА_1 за кредитним договором №Z71.907.79626 від 13.03.2017 у розмірі 1833,98 грн та за кредитним договором №Z62.907.10335 від 31.08.2017 у розмірі 49013 грн, шляхом зарахування вже сплачених позичальником коштів, що були спрямовані АТ «Ідея Банк» на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості, на рахунок позивача.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача покликається на те, що 13.03.2017 між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» було укладено кредитний договір №Z71.907.79626, згідно якого банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) в сумі 24700 грн, а позичальник зобов`язується одержати кредит та повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості). Відповідно до п.1.2. даного договору банк надає кредит у день підписання договору строком на 12 місяців. Згідно графіку щомісячних платежів, позивачу, що є позичальником за даним кредитним договором, встановлено щомісячну комісію у розмірі 407,55 гривень та комісію у розмірі 203,78 грн за другий місяць кредитування. Окрім цього, 31.08.2017 між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» було укладено кредитний договір №Z62.907.10335, згідно якого банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) в сумі 49013 грн, а позичальник зобов`язується одержати кредит та повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості). Також п.1.10. вказаного договору передбачено, що за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно, в термін та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Згідно графіку щомісячних платежів, позивачу встановлено щомісячну комісію. Загальна сума, сплачена позивачем у рахунок комісії за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором Z71.907.79626 від 13.03.2017 становить 1833,98 грн, а за кредитним договором №Z62.907.10335 від 31.08.2017 49013 грн. З покликанням на ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в ухвалі від 12.09.2023 у цивільній справі №204/224/21, вважає, що умова укладених між сторонами кредитних договорів щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту щомісячно, в терміни та розмірах, визначених графіком щомісячних платежів, є нікчемною. Щодо дотримання строків давності, звертає увагу, що остання оплата за кредитним договором №Z71.907.79626 від 13.03.2017 відбулась 01.09.2017. У зв`язку з порушенням графіку платежів за кредитним договором, умови якого передбачають дострокове повернення споживачем коштів в разі прострочення зобов`язання, термін повернення кредиту змінюється, і саме з цього моменту починається відлік строків позовної давності. Враховуючи наведене, строк позовної давності спливає через 3 роки після здійснення останнього платежу за кредитним договором, а оскільки остання оплата за договором була здійснена 01.09.2017, строк позовної давності спливав би у вересні 2020 року, однак перебіг строку позовної давності було зупинено введенням на території України карантину, а згодом зупинено на час дії воєнного стану. Враховуючи наведене, просить позов задоволити.

Ухвалою судді від 27.06.2025 прийнято до розгляду даний позов та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін, призначено судове засідання. Витребувано в Акціонерного товариства «Ідея Банк» детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором №Z71.907.79626 від 13.03.2017 та детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором №Z62.907.10335 від 31.08.2017.

15.07.2025 представником Акціонерного товариства «Ідея Банк» Трофімовою Л.А. подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з огляду на наступне. Станом на дату звернення до суду з позовом, всі кредитні договори, укладені АТ «Ідея Банк» з позивачем, припинені. Так, кредитний договір Z71.907.79626 був укладений 13.03.2017, зі строком позовної давності в три роки. 01.09.2017 ОСОБА_1 достроково оплатила заборгованість і кредитний договір припинений. З 02.04.2020 почали діяти зміни, внесені в п.12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, якими визначено, що з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК, продовжуються на строк дії такого карантину. У свою чергу, позивач була наділена правом звернутися до суду з такими вимогами (позовом) лише до 13.03.2020, тобто до закінчення спливу трирічного строку позовної давності який обраховується з наступного дня після укладення кредитного договору, однак звернулася з таким лише у липні 2025 року, тобто поза межами трирічного строку, встановленого ст.257 ЦК України. Отже, ОСОБА_1 втратила право на стягнення комісії з підстав спливу строку позовної давності, а тому позов не підлягає задоволенню. Вважає не обґрунтованими твердження сторони позивача щодо нікчемності умови кредитних договорів щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, оскільки як Законом України «Про споживче кредитування» так і Правилами розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

12.08.2025 представником Акціонерного товариства «Ідея Банк» Трофімовою Л.А. на виконання вимог ухвали суду від 27.06.2025 про витребування доказів надіслано на адресу суду детальні розрахунки заборгованості за кредитними договорами.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Мартинюк М.Р. не з`явилися, просять розглядати справу без їх участі.

Представник відповідача Акціонерного товариства «Ідея Банк» в судове засідання не з`явилася, у відзиві на позовну заяву просить здійснювати розгляд справи без її участі.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 13.03.2017 між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Ідея Банк» укладено кредитний договір №Z71.907.79626, згідно п.1.1. якого банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 24700 грн, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості), згідно з умовами цього договору.

Пунктом 1.2. кредитного договору визначено, що банк надає кредит у день підписання даного договору строком на 12 місяців. Датою видачі кредиту є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника.

Згідно п.п.1.3., 1.4. кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 5,50% (маржу банку). Станом на день укладення договору змінна частина ставки, визначена за рішенням правління банку, становить 9,50%, що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15,0000%.

Згідно детального розрахунку заборгованості за кредитним договором №Z71.907.79626 від 13.03.2017, вбачається, що заборгованість за таким достроково погашена 01.09.2017.

31.08.2017 між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Ідея Банк» укладено кредитний договір №Z62.907.10335, згідно п.1.1. якого банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 49013 грн, включаючи витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості), згідно з умовами цього договору.

Пунктом 1.2. кредитного договору визначено, що банк надає кредит у день підписання даного договору строком на 60 місяців. Датою видачі кредиту є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника.

Згідно п.п.1.3., 1.4. кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 5,50% (маржу банку). Станом на день укладення договору змінна частина ставки, визначена за рішенням правління банку, становить 9,50%, що разом з маржею банку складає змінювану процентну ставку в розмірі 15,0000%.

Відповідно до детального розрахунку заборгованості за кредитним договором №Z62.907.10335 від 31.08.2017, встановлено, що заборгованість за таким достроково погашена 16.01.2020.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Отже, законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Щодо умови про встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором №Z71.907.79626 від 13.03.2017.

Пунктом 1.11. вказаного кредитного договору визначено, що за обслуговування кредиту банком позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно, в терміни та розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на час укладення кредитного договору №Z71.907.79626 від 13.03.2017), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на час укладення кредитного договору), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на час укладення кредитного договору), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 №168 (чинних на час укладення кредитного договору №Z71.907.79626 від 13.03.2017), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.12.2020 у справі № 211/1031/19 (провадження № 61-8030св20) - по кредиту від 09.03.2017, що був укладений до вступу в законну силу Закону України «Про споживче кредитування», тобто до 10.06.2017, Верховний Суд вказав: «Відповідно до положень абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент укладення спірного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною».

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику.

Послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних відносин.

Вказаний висновок узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 16.10.2019 у справі №369/9293/15-ц (провадження №61-29646св18), від 02.09.2019 у справі №361/7528/17 (провадження №61-45662св18), від 09.12.2019 у справі №524/5152/15-ц (провадження №61-8862сво18).

Також суд враховує ухвалу Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у цивільній справі №204/224/21, яка констатуючи відсутність виключної правової проблеми, з приводу встановлених банками різного роду комісій у кредитних договорах, які є нікчемними, наголосила на наступному: «Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає, передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням.

Встановивши в кредитному договорі №Z71.907.79626 від 13.03.2017 умову про необхідність сплати плати за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно, в терміни та в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором, банк не повідомив, які конкретно послуги за вказану плату надаються позичальнику. Розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи, вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що оспорювані умови кредитного договору є несправедливими.

Таким чином, враховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх із споживачем при укладенні вказаного кредитного договору, то положення договору щодо обов`язку позичальника сплатити за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними.

Щодо умови про встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором №Z62.907.10335 від 31.08.2017.

Пунктом 1.11. кредитного договору №Z62.907.10335 від 31.08.2017, за обслуговування кредиту банком, що включає в себе: надання інформації за рахунками позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів в Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення sms-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо, позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів за кредитним договором.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі №361/392/20 (провадження №61-16470св20) та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, положення укладеного між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 кредитного договору №Z62.907.10335 від 31.08.2017 щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно, в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів, також є нікчемними.

Як вбачається з детальних розрахунків заборгованості, ОСОБА_1 сплачені кошти в якості плати за обслуговування кредитної заборгованості, а саме: за кредитним договором №Z71.907.79626 від 13.03.2017 в розмірі 1833,98 грн, а за кредитним договором №Z62.907.10335 від 31.08.2017 в розмірі 47850,66 грн.

Суд зазначає, що застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі №910/2861/18 (провадження №12-140гс19)).

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від 10.04.2019 у справі №463/5896/14-ц (провадження №14-90 цс19) дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) знов наголосила, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на встановлені у справі обставини, а також сформульовані висновки Верховного Суду щодо нікчемності умови кредитного договору №Z71.907.79626 від 13.03.2017 та кредитного договору №Z62.907.10335 від 31.08.2017 про встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості, щомісячно, в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів, суд вважає за необхідне у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 49684,64 грн, сплачених за кредитним договором №Z71.907.79626 від 13.03.2017 та кредитним договором №Z62.907.10335 від 31.08.2017, що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості.

Разом з тим, оскільки позивач просить стягнути з відповідача 49013 грн, сплачених за кредитним договором №Z62.907.10335 від 31.08.2017, однак згідно детального розрахунку заборгованості встановлено, що ОСОБА_1 сплачена плата з обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 47850,66 грн, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково.

Щодо заяви представника відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК).

За загальним правилом, яке міститься у частині першій статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частиною третьою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Частиною першою статті 267 ЦК України передбачено, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

За вимогами частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

У постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №638/16768/19 вказано, що для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, яка пред`явлена стороною такого правочину, належить застосовувати частину третю статті 261 ЦК України. Перебіг позовної давності за вимогою про застосування наслідків нікчемного правочину, яка пред`явлена стороною такого правочину, пов`язується саме з початком виконання нікчемного правочину, незалежно від того, чи був такий нікчемний правочин виконано повністю і яка зі сторін здійснила виконання. Причому такий початок перебігу стосується будь-яких наслідків нікчемного правочину.

Враховуючи наведене, перебіг позовної давності за вимогою про застосування наслідків нікчемної умови кредитного договору щодо обов`язку щомісячного внесення позичальником плати за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором №Z71.907.79626 від 13.03.2017 розпочався 14.04.2017 (дата першої оплати за обслуговування кредитної заборгованості), а з вказаним позовом позивач звернулася до суду 17.06.2025.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020, який набрав чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, згідно якого, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) встановлено з 12.03.2020 на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався до 30.06.2023.

Разом із цим, у зв`язку з введенням на території України з 24.02.2022 воєнного стану, що діє до цього часу, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України» було доповнено пунктом 19, яким визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії (в редакції Закону №2120-ІХ від 15.03.2022), а з 30.01.2024 пункт 19 «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України» викладено в новій редакції «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану» (редакція Закону №3450-IX від 08.11.2023).

Вказана стаття виключена на підставі Закону України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності, який набрав чинності 04.09.2025, тобто вже після звернення ОСОБА_2 з позовом до суду.

Оскільки строки, визначені ст.257, 258 ЦК України продовжувались на строк дії карантину, а на час дії воєнного стану перебіг позовної давності спочатку продовжувався, а в подальшому був зупинений, немає підстав вважати пропущеним строк позовної давності за вимогами позивача.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви. За подання позовної заяви позивач повинна бути сплатити судовий збір в розмірі 1211,20 грн. Таким чином, оскільки позовну заяву задоволено частково, з АТ «Ідея Банк» на користь держави підлягає стягненню пропорційно задоволена вимогам сума сплаченого судового збору в розмірі 1183,51 грн, що відповідає вимогам ч.1 ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.133, 137, 141, 247, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 49684,64 грн (сорок дев`ять тисяч шістсот вісімдесят чотири гривні шістдесят чотири копійки), сплачених за кредитним договором №Z71.907.79626 від 13.03.2017 та кредитним договором №Z62.907.10335 від 31.08.2017, що були спрямовані на погашення плати за обслуговування кредитної заборгованості.

Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь держави судовий збір в розмірі 1183,51 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Галицький районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складений 29.09.2025.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , номер телефону: НОМЕР_2 , рахунок: НОМЕР_3 , що відкритий в АТ КБ «Приватбанк»;

представник позивача: Мартинюк Марія Русланівна, 01054, м. Київ, вул. Коцюбинського, буд.1, офіс.605, номер телефону НОМЕР_2 , електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

відповідач: Акціонерне товариство «Ідея Банк», 79008, м. Львів, вул. Валова, 11, електронна пошта: , , номер телефону: НОМЕР_4 .

Суддя О.Б. Кротова