Справа № 177/368/21
Провадження № 2/177/18/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 вересня 2025 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Березюк М. В.

за участі: секретаря Дятел К. Ю.,

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_4 , про стягнення коштів за договором, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 38160 грн., з яких 30000 грн передано в борг, а 8160 грн витрати позивача на сплату земельного податку та інших податкових зобов`язань. Крім цього, просив суд стягнути з ОСОБА_5 20000 грн моральної шкоди та судові витрати по справі.

Після смерті ОСОБА_5 , позивач просив провести заміну відповідача ОСОБА_5 її правонаступниками ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .

Після смерті ОСОБА_6 , правонаступником якого є його син ОСОБА_3 , позивач просив суд стягнути всі вище вказані суми з ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_4 .

В обґрунтування позову вказано, 03.03.2015 ОСОБА_1 , на прохання ОСОБА_5 , позичив їй 30000 грн, оскільки добре знав останню, а вона потребувала коштів.

Відповідно до розписки складеної на підтвердження зобов`язальних правовідносин, ОСОБА_5 отримавши суму 30000 грн зобов`язалася віддати ОСОБА_1 земельну ділянку площею 6,0500 га, з кадастровим номером :04:001:0148, в постійне користування. Складена розписка, є борговим документом, що містить зобов`язання щодо повернення боргу, шляхом передання кредитору земельної ділянки.

Однак, ОСОБА_5 порушила зобов`язання, кошти отримані в борг не повернула, при цьому звернулася до суду з позовом про розірвання договору оренди земельної ділянки, що був укладений між сторонами.

16.12.2020 позивач звернувся до відповідача з претензією, з метою вирішення спору в позасудовому порядку, але борг залишився непогашеним, а тому позивач просить стягнути з її правонаступника 30000 грн у рахунок погашення боргу.

Крім цього, за період користування землею ОСОБА_5 , ОСОБА_1 сплачував за неї податки за землю, інші платежі, на загальну суму 8160 грн, а тому просив цю суму стягнути з правонаступника.

ОСОБА_1 обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення 20000 грн у рахунок відшкодування йому моральної шкоди, зазначив, що факт неповернення йому коштів викликав у нього душевні страждання, що поглибилися зверненням ОСОБА_5 до суду з позовом про розірвання договору оренди. Він відчував себе ошуканим, стан його здоров`я погіршувався, а тому просив суд позов задовольнити.

Ухвалою суду від 29.03.2021 (під головуванням судді Суботіної С.А.) провадження по справі відкрито та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 21 т.1).

02.08.2021 справа передана до провадження судді Криворізького районного суду Дніпропетровської області Березюк М.В., у зв`язку з закінченням повноважень судді Суботіної С.А. Ухвалою суду від 06.08.2021 справу прийнято до провадження судді Березюк М.В., з призначенням справи до судового розгляду (а.с. 81 т.1).

ОСОБА_5 перебуваючи в процесуальному статусі відповідача, позов не визнавала, надала суду відзив, в якому вказала про невідповідність тексту розписки від 03.03.2015 вимогам ст.ст. 1046-1047 ЦК України щодо умов та форми укладення договору позики. Визнавала факт існування між сторонами в той час відносин оренди земельної ділянки, що ґрунтувалися на договорі, розірваному на підставі рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 07.08.2020 у справі № 177/1617/19. Зазначала, що має обґрунтовані сумніви, що розписка містить її власноручний підпис, оскільки розписка складена різними почерками, а підпис не схожий на той, яким вона зазвичай підписує документи. Заперечуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди вказала про не вчинення нею протиправних дій та не завдання нею жодних страждань позивачуа. Вважала безпідставними вимоги щодо стягнення 8160 грн, оскільки квитанції свідчать про сплату податків нею, а не позивачем (а.с. 26-28 т.1).

Позивач подав відповідь на відзив, у якому серед іншого вказав на те, що в рішенні суду апеляційної інстанції від 03.11.2020 по справі № 177/1617/19, що набрало законної сили, зафіксовано факт отримання ОСОБА_5 коштів у сумі 30000 грн у борг. Звертав увагу на необхідності, при дослідженні боргової розписки, виявляти її справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, та залежно від встановлених результатів робити відповідні висновки (а.с. 52-53 т.1).

ОСОБА_5 подала письмові пояснення, в яких акцентувала увагу на тому, що розписка не містить інформації про отримання нею коштів у борг, не містить термінів повернення (а.с. 99).

ОСОБА_1 надав суду ще ряд заяв, у яких наполягав на своїх позовних вимогах, заперечуючи доводи відповідача (а.с. 107-110 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджено копією повторного свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 28.01.2022 (а.с. 120 т.1).

З матеріалів спадкової справи відкритої після смерті ОСОБА_5 слідує, що з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулася ОСОБА_4 , діючи як законний представник ОСОБА_3 (а.с. 128), на ім`я якого ОСОБА_5 склала заповіт від 22.07.2012, заповівши йому - ОСОБА_7 земельну ділянку площею 6,0500 га на території Красівської сільської ради Криворізького району, а ОСОБА_6 - будинок (а.с. 133).

Постановою нотаріуса від 15.11.2022 ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с. 138), однак вказана постанова скасована рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 19.01.2023, що набрало законної сили 21.02.2023 (а.с. 65 т.2).

18.05.2023 видано свідоцтво про право н спадщину за заповітом неповнолітньому ОСОБА_3 , як спадкоємцю за заповітом ОСОБА_5 , а саме на спадщину у виді земельної ділянки площею 6,0500 га кадастровий номер :04:001:0148, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 77 зворот т.2).

ОСОБА_6 син ОСОБА_5 , прийняв спадщину після смерті матері в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України, що підтверджено довідкою з місця проживання (а.с. 132 зворот т.1), оскільки у визначений законом строк не відмовився від неї.

Відповідно, спадкоємцями ОСОБА_5 були ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , у зв`язку з чим, позивач надав суду клопотання про заміну відповідача правонаступником (а.с. 144 т.1). Ухвалою суду від 26.12.2022 проведено заміну відповідача ОСОБА_5 її правонаступниками (а.с. 149 т.1).

Ухвалою суду від 07.02.2023 провадження по справі зупинялося, у зв`язку з мобілізацією відповідача ОСОБА_6 до лав ЗСУ через збройну агресією рф проти України (а.с. 171).

Ухвалою суду від 04.12.2024 провадження по справі поновлено, у зв`язку зі смертю військовослужбовця ОСОБА_6 (а.с. 189, 191, 207-209).

Ухвалою суду від 20.01.2025 провадження по справі зупинено до з`ясування кола осіб, що є правонаступниками ОСОБА_6 .

В порядку витребування доказів, Шостою криворізькою державною нотаріальною конторою суду надано інформацію про те, що після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , з заявою про прийняття спадщини або про відмов від прийняття спадщини ніхто не звертався, свідоцтво про право на спадщину не видавалося (а.с. 212-213 т.1). ОСОБА_6 був до дня смерті зареєстрований один (а.с. 215 т.1).

Однак, 24.09.2025 на адресу суду надійшла копія спадкової справи після смерті ОСОБА_6 , зі змісту якої слідує, що ОСОБА_3 18.07.2025 звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , повідомивши про прийняття спадщини за законом, на підставі ст. 1268 ЦК України в силу неповноліття (а.с. 84-85 т.2). Станом на дату розгляду справи свідоцтво про право на спадщину не видано (а.с. 84-117 т.2).

Ухвалою суду від 25.06.2025 ОСОБА_6 вилучено з числа відповідачів по справі, у зв`язку з його смертю. До участі залучено ОСОБА_3 , як правонаступника, від імені та в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_4 (а.с. 238 т.1).

Отже, вимоги за даним позовом пред`явлено до ОСОБА_3 , як правонаступника боржника, від імені та в інтересах якого діє його законний представник мати ОСОБА_4 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судове засідання не з`являлися, але забезпечили участь у справі представника адвоката Колісніченка Є.Ю., повноваження якого не обмежуються (а.с. 244 т. 1).

В ході судового розгляду, позивач підтримав свої вимоги, наполягав на стягненні вищевказаних сум з правонаступника боржника ОСОБА_3 . Надаючи пояснення та будучи допитаним у порядку допиту свідків, позивач пояснив, що 03.03.2015 до нього звернулася знайома ОСОБА_5 , вказала про свій скрутний матеріальний стан, зумовлений необхідністю сплати двох кредитів, та просила надати їй у борг 30000 грн, на що він погодився. Його батько склав розписку, текст якої було записано зі слів ОСОБА_5 , а остання поставила на розписці свій підпис. Зазначав, що текст розписки та її підписання відбувалося у його присутності. Не маючи коштів на повернення боргу, ОСОБА_5 зобов`язалася передати у постійне користування йому ОСОБА_1 , належну їй земельну ділянку. Вони домовилися, що надані їй кошти в сумі 30000 грн буде зараховано як орендну плату за вищевказану земельну ділянку, але ОСОБА_5 його обманула та в судовому порядку розірвала договір оренди земельної ділянки, стягнула з нього суму кошти в рахунок заборгованості за договором оренди. При розгляді справи за позовом ОСОБА_5 , остання визнавала факт отримання грошей у борг, не заперечувала факту підписання боргової розписки. При цьому, після виконання ним рішення суду щодо виплати ОСОБА_5 орендної плати, остання борг в сумі 30000 грн йому не повернула. Не сплатили суму боргу й спадкоємці ОСОБА_5 , хоча з такими пропозиціями він до них звертався.

У зв`язку з чим, позивач просив суд позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 , залучений до участі у справі через законного представника ОСОБА_4 , заперечував проти позову з підстав викладених у відзиві. Надав суду додаткові пояснення щодо позову, вказавши що почерк, яким виконана розписка не схожий на почерк ОСОБА_5 , розписка складена різними почерками, а підпис у ній не схожий на підпис ОСОБА_5 (а.с. 232 т.1). Зазначав про обрання позивачем невірного способу захисту, оскільки правовідносини що виникли, не характерні для відносин позики. Вказував про безпідставність стягнення моральної шкоди зі спадкоємців боржника, наголошував на тому, що кошти в сумі 8160 грн сплачені ОСОБА_5 , що підтверджено змістом платіжних доручень. Крім цього зазначав, що невизначеною є вартість успадкованого майна, що має значення для визначення межі відповідальності правонаступника. На це, суд роз`яснив представнику відповідача право надати докази обсягу та вартості успадкованого майна, але представник право на подання таких доказів не реалізував.

Суд, вислухавши учасників провадження, дослідивши матеріали цивільної справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, приходить до висновку, про наступне.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача.

Судом встановлено, що 03 березня 2015 року складено розписку, за змістом якої ОСОБА_5 (а.с. 7) для погашення кредитів, взяла у ОСОБА_1 гроші в сумі 30 (тридцять) тисяч гривень, та не маючи можливості їх повернення, віддала свою земельну ділянку 6,05000 га з кадастровим номером :04:001:0148 в постійне користування ОСОБА_1 , пожиттєво (а.с. 8). Розписка містить текст « ОСОБА_8 все прочитано верно ОСОБА_9 » (мовою оригіналу - російською). Оригінал розписки надано позивачем суду для огляду та долучення до матеріалів справи (а.с. 118 т.2).

Факт написання вказаної розписки в присутності ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , та її підписання самою ОСОБА_5 , підтвердив у ході судового розгляду позивач, будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка, а також свідок ОСОБА_10 .

Так, ОСОБА_10 (батько позивача) будучи приведеним до присяги, надав суду покази про те, що текст розписки від 03.03.2015 складено ним, а підписано особисто ОСОБА_5 в його присутності. Він зафіксував у розписці те, що казала ОСОБА_5 . Йому відомо, що між сторонами існував договір оренди землі, та починаючи з 2014 року коли ОСОБА_5 треба були кошти, вона зверталася до нього і він за дорученням сина ОСОБА_1 передавав ОСОБА_5 необхідній їй кошти (кошти належні ОСОБА_11 ), загальний розмір яких на дату складення розписки склав 30000 грн. Як йому відомо, надані ОСОБА_5 кошти планувалося віднести у рахунок сплати орендної плати, але вона договір оренди землі розірвала та стягнула з ОСОБА_1 кошти в рахунок орендної плати. Кошти ж отримані нею в сумі 30000 грн так і не повернула.

В своїх заявах по суті справи ОСОБА_5 , а в подальшому її правонаступники, вказували на те, що « ОСОБА_5 має обґрунтуванні сумніви, що розписка містить її власноручний підпис, так як розписка складена різними почерками, а її підпис у розписці не схожий на той, яким вона завжди підписує документи» (а.с. 27 т.1), «почерк, яким виконана розписка не схожий на почерк її колишньої свекрухи ОСОБА_5 . Розписка складена різними почерками і підпис у розписці не схожий на підпис ОСОБА_5 » (а.с. 232 зворот т.1).

Учасникам, в тому числі представнику відповідача ОСОБА_3 , інтереси якого представляє його законний представник ОСОБА_4 , яка залучила до участі у справі представника адвоката Колісніченко Є.Ю., судом роз`яснено принципи цивільного судочинства, зокрема принцип змагальності, за яким кожна сторона зобов`язана довести перед судом обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Зокрема роз`яснено право на проведення експертиз, але відповідних клопотань стороною відповідача не подано, доказів на підтвердження не належності підпису на розписці від 03.03.2015 ОСОБА_5 суду не надано.

Разом з тим, окрім показів свідків, що засвідчили в суді той факт, що текст розписки дійсно складався батьком позивача ОСОБА_10 , а підписувала розписку особисто ОСОБА_5 , той факт, що ОСОБА_5 отримала кошти в борг від позивача, підписала текст розписку, слідує зі змісту рішення Дніпровського апеляційного суду від 03.11.2020 у справі № 177/1617/19, що набрало законної сили. Так, в тексті рішення зафіксовано, що «з тексту підписаної позивачкою ОСОБА_5 розписки від 03 березня 2015 року, що не заперечувалося позивачкою в судовому засіданні….». Отже, під час розгляду судом спору за позовом ОСОБА_5 про розірвання договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0148 від 17.09.2014 року, де вона вимагала стягнення з ОСОБА_1 орендної плати за період з 17.09.2014 по 17.09.2019 в розмірі 23190 грн, інфляційних втрат та 3 % річних, заперечуючи факт отримання коштів визначених у розписці - 30000 грн, як плати за користування землею, ОСОБА_5 не заперечувала ні факт отримання нею коштів, ні факт підписання розписки, що знайшло відображення в тексті рішення суду апеляційної інстанції (а.с. 47 т.1). Обставини встановлені вказаним рішенням суду, що набрало законної сили, є обов`язковими для сторін в силу ч.2 ст. 55 та ч.4 ст. 82 ЦПК України.

Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що в змагальному судовому процесі стороною позивача перед судом доведено факт отримання ОСОБА_5 30000 грн у борг від ОСОБА_1 , а стороною відповідача не спростовано факт отримання коштів та факт підписання тексту розписки ОСОБА_5 .

З тексту підписаною ОСОБА_5 розписки від 03.03.2015 слідує, що ОСОБА_5 для погашення наявних у неї кредитів, взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 30000 грн, і так як не мала можливості їх повернути, вона вказала в тексті розписки про передання йому в постійне користування земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0148. Вказана розписка за своєю правовою природою є борговим документом, який зафіксував факт передання коштів у сумі 30000 грн ОСОБА_1 ОСОБА_5 , з обов`язком їх повернення, однак не маючи можливості повернути борг у грошовій формі, ОСОБА_5 взяла на себе зобов`язання передати у постійне пожиттєве користування ОСОБА_1 належну їй ОСОБА_5 , земельну ділянку з кадастровим номером :04:001:0148 (нині успадкована ОСОБА_3 ).

Як слідує зі змісту судових рішень у справі № 177/1617/19, на час укладення вищевказаної розписки від 03.03.2015, між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 існували відносини оренди щодо цієї земельної ділянки з кадастровим номером :04:001:0148 (а.с. 29-34, 45-48, 70-72 т.1). ОСОБА_1 зазначав, що вважав за можливе зарахувати отримані ОСОБА_5 кошти в сумі 30000 грн у рахунок належної їй орендної плати, але вона умови зобов`язання не виконала та звернулася до суду з вимогами розірвання договору оренди через несплату орендної плати, та за рішенням суду договір оренди розірвано, з нього стягнуто орендну плату за період 17.09.2014 по 17.09.2019 року в розмірі 23190 грн, нарахування в порядку ст. 625 ЦК України (а.с. 29-34, 45-48). Він рішення суду виконав, сплатив ОСОБА_5 суму коштів у рахунок орендної плати, а остання борг у сумі 30000 грн так і не повернула.

В своїх численних заявах по суті справи, ОСОБА_5 жодного разу не заперечувала факт отримання нею коштів від ОСОБА_1 , заперечуючи існування відносин позики.

Оцінивши вказані докази, суд приходить до наступного висновку.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Дослідивши надану суду розписку від 03.03.2015, суд приходить до висновку про те, що її зміст підтверджує як факт отримання коштів ОСОБА_5 від ОСОБА_1 , так і факт того, що кошти передавалися саме в борг, під зобов`язанням їх повернення, про що свідчать вказані фрази: «я взяла у Кістерця…. кошти в сумі 30000 гривень», «так, як можливості їх повернення не маю…».

Вказаний текст свідчить про усвідомлення ОСОБА_5 обов`язку повернення отриманої суми коштів, але не маючи можливості повернути кошти, вона вважала за можливе передати ОСОБА_1 на постійній основі належне їй право користування земельною ділянкою, про що свідчать наступні фрази «… так, як можливості їх повернення у мене не має, я віддаю свою земельну ділянку …. з кадастровим номером :04:001:0148 ОСОБА_1 у постійне користування - пожиттєво» (а.с. 8 т.1, 118 т.2).

Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що зі змісту першої частини розписки слідує, що між сторонами існували зобов`язальні правовідносини позики, в силу яких ОСОБА_5 зобов`язалася повернути ОСОБА_1 отриману суму коштів. Друга частина розписки вказує, на те, що беручи до уваги відсутність у ОСОБА_5 можливості повернути кошти, сторони погодилися про заміну первісного зобов`язання повернення коштів, на зобов`язання з передачі ОСОБА_5 належної їй земельної ділянки у постійне користування ОСОБА_1 , в рахунок погашення первісного зобов`язання з повернення коштів. Новація зобов`язань передбачена в ч.1-2 ст. 604 ЦК України, що закріплює можливість припинення зобов`язання шляхом заміни первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

Однак, відповідно до діючого земельного законодавства, ОСОБА_5 не могла передавати належну їй земельну ділянку в постійне користування ОСОБА_1 , адже такий інститут як «постійне користування» був притаманний лише для певних категорій земель, а право постійного користування могли набувати лише державні та комунальні сільськогосподарські підприємства (зокрема, але не виключно ст. 24 ЗК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин). Фізичні особи могли передавати належну їм землю лише в оренду, за плату й на певний строк.

Отже, суд приходить до висновку, що ОСОБА_5 взявши в борг 30000 грн, не могла виконати зобов`язання шляхом передачі ОСОБА_1 земельної ділянки в постійне користування, відповідно була зобов`язана повернути йому саме отриману суму боргу, а також мала право зарахувати належні їй суми орендної плати за договором оренди землі від 17.09.2014, в рахунок погашення боргу за договором позики від 03.03.2015, що не суперечить положенням ст. 601 ЦК України (припинення зобов`язання зарахуванням) та на що, як зазначав ОСОБА_1 , він погоджувався.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, відповідно до ст. 526, 599 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а припиняється зобов`язання його виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору складають його умови, а договір є обов`язковим до виконання (ст.ст. 628-629 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивими є такі засади, як розумність, добросовісність, справедливість. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Принцип добросовісності є основою доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Обставини встановлені судом під час розгляду даної справи вказують про те, що поведінка ОСОБА_5 за її життя, свідчить про порушення принципу добросовісності з її боку, на яку розумно мав право розраховувати ОСОБА_1 при укладенні договору та складенні боргового документа 03.03.2015. Так, ОСОБА_1 передаючи ОСОБА_5 кошти в сумі 30000 грн розумно розраховував на їх повернення, або ж зарахуванням у рахунок орендної плати, яку зобов`язаний був виплачувати ОСОБА_5 за договором оренди землі.

Натомість ОСОБА_5 , отримавши кошти в сумі 30000 грн та вказавши про передання земельної ділянки у постійне користування ОСОБА_1 через неможливість повернути борг у сумі 30000 грн грошима, звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості з орендної плати, а борг у сумі 30000 грн не повернула, навіть після виконання ОСОБА_1 рішення суду щодо стягнення орендної плати.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що на момент смерті ОСОБА_5 вона мала зобов`язання перед ОСОБА_1 щодо повернення боргу в розмірі 30000 грн., який вона за свого життя не виконала, а тому в силу ст. 1218 ЦК України вказане зобов`язання увійшло до складу спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_5 , оскільки не є таким, що нерозривно пов`язане з особою спадкодавця.

Доводи представника відповідача в частині того, що розписка не містить строку повернення боргу, суд до уваги не приймає, адже згідно ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, то кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

ОСОБА_1 звернувся до боржника з претензією ще 16.12.2020 (а.с. 13-14 т.1), позов пред`явив 19.03.2021 (а.с. 1), але борг залишався непогашеним ОСОБА_5 за її життя, та є не погашеним її правонаступником ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_4 .

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , після смерті якої, в якості її правонаступника, до участі у справі залучено ОСОБА_3 , який після смерті батька ОСОБА_6 , є єдиним спадкоємцем та успадкував після смерті баби ОСОБА_5 земельну ділянку площею 6,0500 га призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджено матеріалами спадкової справи (а.с. 77 зворот т.2), а також прийняв, але наразі не оформив спадщину що відкрилася після смерті батька, в тому числі на будинок АДРЕСА_1 , що належав бабі ОСОБА_5 та успадкований за заповітом його батьком ОСОБА_6 (а.с. 38 зворот -39, 109-110 т.2).

Однією з підстав для заперечення позову, представник відповідача вказував на те, що суду не надано доказів вартості успадкованого ОСОБА_3 майна, в межах якої він несе зобов`язання щодо задоволення вимог кредиторів спадкодавця.

Однак, суд не погоджується з такими твердженнями представника відповідача, адже цивільне судочинство ґрунтується на принципах змагальності та диспозитивності, відповідно вказуючи на те, що вартість успадкованого ним майна можливо є меншою суми боргу спадкодавця перед позивачем, саме відповідач мав би доводити це перед судом, надаючи докази на обґрунтування своїх заперечень. Саме відповідач прийнявши спадщину у виді нерухомого майна, мав бути обізнаним з його вартістю, мав можливість провести його оцінку та надати суду докази на підтвердження своїх заперечень. Тобто, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, посилаючись на перевищення боргу вартості успадкованого майна (подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 24.11.2021 справа № 615/473/20, від 05.10.2022 справа № 521/10631/20). Таких доказів відповідачем суду не надав. Більш того, з матеріалів спадкової справи ОСОБА_5 слідує, що ще станом на 2020 рік нормативно грошова оцінка успадкованої земельної ділянки складала 159727 грн (а.с. 61, 70 т.2).

Відповідно до ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Беручи до уваги викладене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_3 , як правонаступника ОСОБА_5 , на користь ОСОБА_1 30000 грн у рахунок відшкодування боргу за розпискою від 03.03.2015, але в межах вартості успадкованого майна.

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд не виходить за межі позовних вимог, а задовольняє позовні вимоги з вищевикладених підстав, на підставі встановлення існуючих між сторонами правовідносин, керуючись нормами законодавства та принципом «jura novit curia».

Позовні вимоги про стягнення сум податків та обов`язкових платежів.

Щодо позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 8160 грн у рахунок сплати позивачем за ОСОБА_5 земельного податку та обов`язкових платежів, суд вважає їх безпідставними, такими, що не ґрунтуються на вимогах закону та договору.

Так, як слідує зі змісту квитанцій наданих позивачем на обґрунтування своїх позовних вимог (9-12 т.1), платежі проводилися на погашення земельного податку, військового збору за період 2017-2019 років, та платником вказано саме ОСОБА_5 . Жодна з квитанцій не містить інформації про те, ще оплата цих платежів здійснювалася ОСОБА_1 . Відповідач заперечував факт здійснення позивачем вказаних платежів, а позивач не довів перед судом той факт, що платежі здійснювалися не особою вказаною платником у квитанції, а ним.

Більш того, в силу ст. 265-266 Податкового кодексу України (в редакції на час спірних правовідносин) обов`язок сплати земельного податку покладено саме на власника земельної ділянки. Будь-яких доказів про те, що ОСОБА_1 був уповноважений сплачувати земельний податок з фізичних осіб за ОСОБА_5 , але за свій рахунок, суду не надано.

Згідно положень п. 164.2.5 та 168.1.1 Податкового кодексу України (в редакції на час спірних правовідносин), орендар ОСОБА_1 мав зобов`язання діяти як податковий агент, тобто нараховуючи дохід ОСОБА_5 у вигляді орендної плати, він мав обов`язок утримувати та перераховувати податки та обов`язкові платежі, що пов`язані з виплатою орендної плати. Однак, як слідує з квитанцій, платником податкових зобов`язань виступала саме ОСОБА_5 (а.с. 9-12 т.1).

У зв`язку з викладеним, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача 8160 грн є безпідставними.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_3 20000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, яку позивач обґрунтовував душевними стражданнями пережитими у зв`язку з фактом неповернення йому коштів, поданням ОСОБА_5 позову до суду щодо розірвання договору оренди землі, погіршенням його самопочуття (а.с. 157-159 т.1), суд вважає такими що не підлягають до задоволення.

Відносини що виникли між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , що підтверджені розпискою від 03.03.2015, є зобов`язальними правовідносинами, що ґрунтуються на договорі. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди. Договором укладеним між сторонами, зміст якого зафіксований у розписці від 03.03.2015, не передбачено право на відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов`язання.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, серед іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, чим і обґрунтовувала позивач вимоги в частині моральної шкоди. Однак, в даному випадку перед судом, в змагальному процесі, позивачем не доведено того, що внаслідок порушення умов договору з боку ОСОБА_5 йому завдано моральної шкоди. Вказуючи про те, що внаслідок неповернення йому коштів, неправомірної поведінки ОСОБА_5 , йому було завдано моральних страждань, позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження даного факту. Надані суду документи щодо звернень позивача до медичних закладів датовані 2023 роком (а.с. 157-159), тобто через більше ніж рік після смерті ОСОБА_5 . Більш того, вказані документи не містять даних, що вказували б на наявність причинного зв`язку між захворюванням та порушенням грошового зобов`язання ОСОБА_5 .

Більш того, згідно ч.2 ст. 1231 ЦК України, до спадкоємця переходить обов`язок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, що було присуджено судом зі спадкодавця за його життя. Однак, в даному випадку, за життя ОСОБА_5 з неї не було присуджено до стягнення моральну шкоду на користь ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають, як недоведені та безпідставні.

Судові витрати.

Позивач при зверненні до суду з позовом, сплачено судовий збір 908 грн та 2270 грн (а.с. 15-16 т.1), при цьому перед судом заявлено позовні вимоги майнового характеру на суму 58160 грн, що вимагало сплати судового збору в розмірі 908,00 грн (1 відсоток ціни позову, але не менше 908,00 грн, тоді як 1 % ціни позову складав 581,60 грн).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, які є вимогами майнового характеру (30000 грн + 8160 грн + 20000 грн (моральна шкода, що має грошовий вираз є майновою вимогою), розмір судових витрат які позивач мав сплати та сплатив 908 грн. (а.с. 15-16 т.1), керуючись ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача обґрунтовані та понесені ним, документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 468,35 грн, тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (30000х100/58160 = 51,58 % задоволених вимог; 908 х 51,58/100 = 468,35 грн сума судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог).

Керуючись ст. ст. 10-13, 76-82, 89, 141, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_4 , про стягнення коштів за договором, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), законний представник якого ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 30000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок у рахунок відшкодування боргу за зобов`язанням, але в межах вартості успадкованого майна.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в частині стягнення моральної шкоди, витрат по сплаті податків та обов`язкових платежів - залишити без задоволення.

Стягнути з Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 468 (чотириста шістдесят вісім) гривень 35 копійки в рахунок відшкодування судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.В. Березюк