Справа №442/5558/25
Провадження №2/442/1670/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2025 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі: головуючої судді Гарасимків Л.І., при секретарі Петрів В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дрогобичі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи Служба у справах дітей Дрогобицької міської Ради Львівської області про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в Дрогобицький міськрайонний суд із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

В процесі розгляду справи позивачем долучено заяву про зміну предмета позову, де останній просить крім розрівання шлюбу позбавити батьківських прав відповідачку ОСОБА_2 , яка свідо ухиляється від своїх батьківських обов"язків.

Ухвалою суду від 10.09.2025 року до справи судом було залучено Службу у справах дітей Дрогобицької міської Ради Львівської області з меитою надання висновку про доцільність чи не доцільність позбавлення батьківських прав відповідача.

В підтвердження заявлених вимог позивач посилається на те, що 16 липня 2002 року між ним та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, що стверджується свідоцтвом про одруження від 16.07.2002 року серія НОМЕР_1 . Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить Свідоцтво про народження від 16.10.2012 року серії НОМЕР_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка на сьогоднішній день є повнолітньою та проживає окремо за кордоном.

Вже тривалий час як вони з дружиною - відповідачкою по справі ОСОБА_2 не проживають разом, дружина проживає окремо. За останні декілька років між ними поступово виникали незгоди, відповідачка створювала конфліктні ситуації, що негативно впливало на їхні відносини та виховання дитини. Внаслідок цього він зрозумів, що кожен з них має різні погляди на подружнє життя та ведення спільного господарства. Його неодноразові намагання налагодити нормальні відносини не дали позитивного результату. Їхні відносини постійно погіршуються. Вважає, що подальше спільне життя при таких обставинах є неможливим і формальне збереження шлюбу суперечить його інтересам. Просить позов задоволити в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, однак від нього поступила заява про зміну предмета позову, в якій він просить крім вимог про розірвання шлюбу просить і позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно його сина ОСОБА_4 , оскільки остання ухиляється від виконання своїх батьківських обов"язків та просить проводити розгляд справи у його відсутності, а тому суд розглянув справу у відсутності позивача на підставі наявних доказів по справі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, до матеріалів справи долучено нотаріальну заяву, від 02.07.2025р., посвідчену приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Скрипченко А.Д., в якій вказано, що ОСОБА_2 не заперечує про розгляд справи у її відсутності, вихованням, фінансовим забезпеченням та матеріальним утриманням малолітнього сина ОСОБА_4 не займається і займатися не буде, підтвердила факт, що її малолітній син ОСОБА_4 фактично проживає разом із своїм батьком та перебуває на його повному фінансовому забезпеченні, матеріальному утриманні та вихованні, крім того подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, заявлені позовні вимоги визнає в повному обсязі, а тому розгляд справи суд розглянув справу на підставі наявних доказів по справі.

Представник відділу служби у справах дітей виконкому Дрогобицької міської Ради в судове засідання не з"явився, надавши заяву про розгляд справи за їх відсутності. Зазначивши, що надати висновок про доцільність /недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не вдалося можливим у зв"язку з неявкою останньої на комісію з питань захисту прав дитини та не повідомивиш причин своєї неявки. Одночасно до заяви долучено акт обстеження умов проживання дитини з батьком.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснює фіксування судового засідання технічними засобами.

Відповідно до ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Оскільки відповідач визнав, пре`явлений позов і визнання позову не суперечить закону, тому суд за згодою сторін та враховуючи положення ст. 206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у даному у судовому засіданні та ухвалити рішення у справі.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов таких висновків.

Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя.

Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї.

Статтею 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

У відповідності до ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя.

Відповідно до ст.109 СК України, шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»№11 від 21.12.2007року проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

У статті 112 СК України регламентовано, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітніх дітей, інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Частиною 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Суд, вирішуючи справу про розірвання шлюбу, перш за все виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 16 липня 2002 року було укладено шлюб, який був зареєстрований Стебницькою міською радою Львівської області, актовий запис №51.

В шлюбі народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, наполягає на його розірванні. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить його інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.

Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача і що після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права подружжя, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.

Відповідно до вимог ч.2 ст.114 Сімейного Кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно з ч.3 ст.115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Крім того, судом взято до уваги той факт, що від даного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та який на даний час проживає з батьком, позивачем по справі.

Вказані обставини підтверджуються долученим до матеріалів справи доказами, зокрема:

Як вбачається із Витягу з реєстру територіальної громади від 03.07.2025р., ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається із Витягу про зареєстрованих у житловому будинку/ приміщенні осіб №007273/39-2025 від 30.06.2025р., у квартирі АДРЕСА_2 , зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , 2003 року народження та ОСОБА_4 , 2012 року народження.

Як вбачається із довідки від 30.06.2025 виданої КНП «Дрогобицька міська поліклініка ДМР» ОСОБА_4 на прийом до сімейного лікаря постійно приходить в супроводі батька ОСОБА_1 .

Як вбачається з довідки №02-17/11 від 27.06.2025, виданої Стебницькою гімназією №11 ім.Т.Зозулі, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно навчається в 7 класі Стебницької гімназії №11 ім.Т.Зозулі ДМР; батько ОСОБА_1 бере участь вихованні та навчанні учня, відвідує батьківські збори, пілкується з класним керівником та педагогами, а також забезпечує необхідні умови для навчання та виховання неповнолітнього сина; зі сторони навчального закладу нарікань на поведінку учня та стан тримання і виховання дитини немає.

Як вбачається із заяви сусіда заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 останній підтверджує факт проживання із позивачем разом в одному будинку та вказує, що позивач постійно проживає у цьому будинку спільно із своїм сином ОСОБА_4 , батько кожного ранку возить дитину атомобілем ло школи, гуляє систематично з ним по подвір`ї будинку та належно виконує свої батьківські обов`язки.

Згідно заяви ОСОБА_7 , яка являється сусідкою позивача ОСОБА_1 , остання підтвердила факт постійного проживання останнього разом із своїм неповнолітнім сином, батько опікується сином, забезпечує догляд, виховання та турботу, батько регулярно забезпечує потреби дитини, супроводжує його до навчального закладу, піклується про здоров`я та розвиток дитини, створює належні умови для його проживання та виховання.

Згідно заяви ОСОБА_8 , яка являється сусідкою позивача ОСОБА_1 , остання стверджує, що позивач дійсно постійно проживає разом із своїм неповнолітнім сином, постійно водить сина до школи, гуляє з ним на дворі, за потреби ходить з ним в лікарню.

Відповідно до заяви матері дитини ОСОБА_2 від 02.07.2025, яка посвідчена приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Скрипченко А.Д. та зареєстрована в реєстрі за № 1060, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, за відсутності будь-якого примусу, заявою повідомляє, що вихованням, фінансовим забезпеченням та матеріальним триманням її малолітнього сина ОСОБА_4 не займається і займатись не буде, стверджує, що її малолітній син ОСОБА_4 фактично проживає зі своїм батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та перебуває на його повному фінансовому забезпеченні, матеріальному утриманні та вихованні, дає згоду на розгляд даної заяви уповноваженими органами без її участі.

Згідно витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ВР- позивач ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.

Відповідно до Висновку психолога за результатами психологічного дослідження №25/7-1 від 07.07.2025р., останній дійшов висновку, що спільне проживання батька ОСОБА_1 разом із його малолітнім сином підліткого віку ОСОБА_4 позитивно впливає на розвиток, виховання і самопочуття хлопці і не завдає шкоди особистості дитини, яка перебуває на стадії формування, а також не становить загрози її благополуччю, життю і здоров`ю, тобто у суду не виникає сумніву, що ОСОБА_1 приймає участь в утриманні житла, приймає активну участь у вихованні дитини сина ОСОБА_4 , утримує його та виховує самостійно.

З долученого до матеріалів справи відділом служби у справах дітей Дрогобицької міської ради, акту обстеження умов проживання від 20.08.2025 року, вбачається, що дитина ОСОБА_4 12.12.2012 року проживає з батьком за адресою АДРЕСА_1 . Під час спілкування з дитиною, представником відділу було з"ясовано, що мати з ними не проживає, приходить дуже рідко. А коли приходить, то постійно між батьками виникають суперечки. Востаннє він її бачив два місяці тому.

Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Оскільки син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виявив бажання проживати тільки з позивачем ОСОБА_1 , де останній фактично проживає: АДРЕСА_1 , тобто тільки з батьком, більше прив`язаний до нього та краще знаходить з ним спільну мову, зазначені вище обставини не заперечуються і матір`ю дитини, яка проживає та зареєстрована окремо від них, що у свою чергу також підтверджує факт здійснення батьком самостійного виховання свого сина та його перебування на повному фінансовому утриманні батька.

Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі свогю матір`ю.

Позиція, що дитина може бути розлучена з матір`ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України». Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини.

Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції про права дитини, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто найбільше може створити найбільш сприятливі умови для дитини, інші обставини, що мають істотне значення.

Також враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, її вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріальному побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Крім того, судом встановлено, що в порушення вимог ст.150, 180 СК України, відповідач ОСОБА_2 усунулася від виконання щодо належного виховання своєї дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сторони тривалий час не проживають разом, не ведуть спільне господарство, внаслідок чого проживають за різними адресами.

Відповідно до статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав якщо вони: -ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (тобто, свідомо та умисно не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, не спілкуються з дитиною в необхідному обсязі, не створюють умов для отримання нею освіти тощо).

Згідно з п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» факт ухилення від виховання може бути підтверджено наведеними доказами.

Згідно п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про всиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Чинне законодавство зазначає, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками та відповідно до вищезазначеного, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей.

Згідно з приписами пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007р. №3 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи та беручи до уваги вищенаведене, суд дійшов переконання, що є всі підстави для того, щоб позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно її сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки відповідачка без поважних причин не виявляє щодо нього батьківського піклування, ухиляється від виконання своїх обов`язків по її вихованню та утриманню, з дитиною не проживає, з ним, а також беручи до уваги ставлення батьків до дитини, свідоме ухилення відповідача своїх батьківських обов`язків відносно своєї неповнолітньої дитини, зокрема визнання заявлених позовних вимог в судовому засіданні, а тому зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання своєї дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх обов`язків.

Відповідно до ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно вимог ст.17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні.

Суд вважає за необхідне врахувати, що позбавлення судом особи батьківських прав в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод становить втручання у її право на повагу до сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8. Таке втручання не становитиме порушення статті 8 лише у тому разі, якщо воно здійснене «згідно з законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей.

Як зауважив Європейський Суд з прав людини у ряді рішень з цього приводу, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, «необхідним у демократичному суспільстві», слід проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага.

Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10 січня 2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04).

11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати, зокрема, два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачка протягом тривалого часу, систематично, свідомо, без поважних причин не виконувала належним чином і взагалі не виконує на цей час свої батьківські обов`язки по відношенню до сина , не цікавиться його долею протягом тривалого періоду часу, участі у його вихованні та розвитку не приймає, матеріально не допомагає, тобто контакту не підтримує, що стверджується доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Крім того, судом вжито заходів щодо наданння Органом опіки та піклування письмового висновку щодо обставин справи, однак надати такий Висновок вищевказаним органом не виявилося можливим.

Суд зазанчає, що висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, тобто суд не зобов`язаний його слідувати, але повинен надати йому належну оцінку.

Враховуючи вищезазначене, суд не вбачає підстав для попередження відповідачки про необхідність змінити ставлення до виховання доньки, а лише вважає за доцільне, роз`яснити останній положення ст.169 СК України, що мати, батько, які були позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття.

Вищеназвані дії відповідно до ст.164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав стосовно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Аналізуючи всі докази по справі, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток свого сина, навчанням, підготовки до самостійного життя, зокрема: не забезпечує медичного догляду, лікування, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, крім того, особисто подала нотаріально посвідчену заяву, в якій не заперечила проти позбавлення її батьківських прав щодо її сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , тощо, а відтак є всі підстави для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо її малолітньої дитини сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, судом встановлено, що позивач самостійно виховує та утримує свого сина

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мати дитини залишила його проживати з батьком, самоусунулася від виховання та утримання останнього, відтак заявлені вимоги є підставними в повній мірі та такі, що підтверджуються належними доказами і відповідають якнайкращим інтересам дитини.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 133, 141, 315, 317, 354 ЦПК України, ст.ст.110, 112, ч.1 160, ч.1 ст.161 СК України, суд,-

ВИ Р І Ш И В :

Позов задоволити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений 16 липня 2002 року та зареєстрований Стебницькою міською радою Львівської області, актовий запис №51.

Після розірвання шлюбу прізвища сторін залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн., сплачений при поданні позову до суду.

Рішення суду, після набрання ним чинності, направити Відділу Державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дрогобичі Дрогобицького району Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) для реєстрації факту розірвання шлюбу.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 , відносно малолітньої дитини сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як таку, що ухиляється від виконання покладених на неї батьківських обов`язків.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1211,20 грн., сплачений при поданні позову до суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Сторони по справі :

Позивач ОСОБА_1 , місце реєстрації : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач ОСОБА_2 , місце реєстрації : АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Третя особа : Служба у справах дітей Дрогобицької міської Ради, юридична адреса :м. Дрогобич, пл. Ринок,1 код. ЄРДПОУ - 04055972.

Суддя : Л.І. Гарасимків