Справа № 211/3291/20
Провадження № 2/211/21/25
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

29 вересня 2025 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Ткаченко С.В.,

за участю секретаря судового засідання - Бірж Д.В.,

у відсутність учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , служба у справах дітей Виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради, про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом та просить суд припинити право власності ОСОБА_3 на 1/6 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування вимог від 09 червня 2020 року позивачем було зазначено, що їй на праві власності належить 2/3 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , 1/6 частина належить ОСОБА_3 та 1/6 частина належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 04.06.1997. ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є її доньками, кожна з них має своє житло, при цьому відповідачці вона допомагала фінансово придбати квартиру, придбавши яку ОСОБА_3 зареєструвала себе та членів своєї сім`ї в будинку по АДРЕСА_1 . У 2009 році донька ОСОБА_3 переїхала до неї в будинок доглядати за нею, позивачем у справі, оскільки вона перенесла інсульт та потребувала стороннього догляду. За усною домовленістю з відповідачкою, вона обіцяла скласти на доньку заповіт у разі сплати ОСОБА_3 двом своїм сестрам вартості 1 / 4 частки будинку. ОСОБА_3 погодилась, тому у 2010 році нею було складено заповіт на ім`я відповідачки, після якого остання різко змінила своє ставлення, заперечуючи їх домовленість щодо розпорядження будинком, між ними часто виникали сварки, через які у неї. Позивачки, 17.05.2011 стався другий інсульт. Ставлення після цього зі сторони відповідачки тільки погіршувалось, фактично вона знаходилась на утриманні доньок ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .Наприкінці 2013 року на її прохання відповідачка разом зі своєю сімєю переїхала до належної їй квартири, однак приходила до неї відвідувати, вчинивши періодично сварки, особливо коли дізналась про наявність нового заповіту. Вона являється особою похилого віку, їй протипоказані хвилювання, викликані в тому числі сварками відповідачки, тому на підставі статей 364, 365 ЦК України просить задовольнити вимоги.

У ході розгляду справи правонаступник позивача ОСОБА_2 вимоги уточнила, в обґрунтування уточненого позову в редакції від 14.01.2025 зазначила доводи, аналогічні викладеним в первісному позові ОСОБА_1 . Просить суд припинити право власності на 1/6 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , до складу якого входить житловий будинок А-1, загальною площею 59,7, житловою площею 42,9 кв.м., літня кухня Б, вбиральня В, гараж Г, душова Ж, паркан № 1-2, замощення І, водопровід ІІ, сарай Д, сіни «а», що належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 червня 1997 року за реєстровим № 2468; в рахунок належної ОСОБА_3 1/6 частці будинку сплатити їй грошову компенсацію у розмірі 52 084,00 грн., яка була зарахована ОСОБА_1 на депозитний рахунок ТУ ДСА в Дніпропетровській області, визнавши за нею, ОСОБА_2 , право власності на вказану частину нерухомості.

Ухвалою суду від 15 червня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено по справі підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 23 вересня 2020 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.07.2021, справу розподілено на суддю Середню Н.Г. у зв`язку зі звільненням з посади судді ОСОБА_7 .

Ухвалою суду від 18 серпня 2021 року прийнято справу до розгляду.

Ухвалою суду від 16 листопада 2022 року зупинено провадження у справі до залучення до участі у справі правонаступника ОСОБА_1 .

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.02.2023, справу розподілено на суддю Ткаченко С.В. у зв`язку зі звільненням з посади судді ОСОБА_8 .

Ухвалою суду від 06 листопада 2024 року відновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 06 листопада 2024 року витребувано у приватного нотаріуса Криворізького районного нотаріального округу Кульбіди Є.М. належним чином завірену копію спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_1 , зупинено провадження у справі до залучення у справі правонаступників.

Ухвалою суду від 22 листопада 2024 року поновлено провадження у справі, замінено позивача ОСОБА_1 на її правонаступника ОСОБА_2 . Провадження у справі продовжено зі стадії, на якій його було зупинено.

Ухвалою суду від 19 лютого 2025 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 01 липня 2025 року витребувано від ВП № 1 КРУП ГУНП в Дніпропетровської області кримінальне провадження, яке було відкрите за фактом смерті ОСОБА_1 .

У судовому засіданні 16 вересня 2025 року позивач ОСОБА_9 та її представник адвокат Примаков К.О. на вимогах позову наполягали з підстав, викладених в уточненій позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 у судові засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена у порядку, передбаченого ст. 128 ЦПК України, причини неявки суд не повідомила.

Треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 письмових заперечень до суду не подали

У відзиві на позов в редакції від 04.08.2020 відповідач ОСОБА_3 вимоги позову не визнала, вказавши, що її сестрі ОСОБА_4 теж належить 1 /6 частка спірного домоволодіння, однак із позовом позивач ОСОБА_1 звертається лише до неї. Доводи позивача про наявність сварок з її вини не відповідають дійсності, оскільки після першого інсульту матері вона переїхала до неї та не шкодувала ні сил, ні грошей доглядаючи матір, однак її сестри дізнавшись про заповіт на її ім`я, влаштовували сварки і вимагали негайно сплатити їм вартість нібито за їх частки. У домоволодінні вона не проживає, тому у неї відсутній обов`язок зі сплати комунальних послуг, оскільки фактично їх не отримувала. Вона не має іншого житла у власності або частки житла на правовій підставі, ця частка житлового приміщення єдина її власність, квартира по АДРЕСА_2 належить її чоловіку ОСОБА_10 , а не їй, і придбано це житло було за особисті кошти її чоловіка. Тому просить відмовити у задоволенні вимог.

У відповіді на відзив від 27 серпня 2020 року представником позивача ОСОБА_11 зазначено посилання на висновок експертизи, за висновками якого виділення 1/6 частки будинку неможливий. При цьому з огляду на житлову площу будинку та сім`ю відповідачки з 5 осіб, їх проживання без порушення прав інших співвласників буде неможливим. При цьому відповідачка штучно ініціювала спір про своє вселення, про що було винесено рішення судом 26.10.2017 у справі № 211/1252/17, яке так і не було виконано, оскільки ОСОБА_3 в будинок так і не вселилася разом зі своєю сім`єю, виконавчий документ про виконання рішення суду до примусового виконання не пред`являла. Зазначено щодо придбання квартири по АДРЕСА_2 відповідачкою у період шлюбу з чоловіком, а отже ця власність належить їй в тому числі на праві спільної сумісної власності подружжя, що нею не спростовано відповідними доказами. Тому наполягає на задоволенні вимог.

Вислухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, на підставі свідоцтва про право власності від 04 червня 1997 року та свідоцтва про право на спадковість за законом від 04 червня 1997 року, ОСОБА_1 належало 2/3 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 , інші 1/6 частина вказаного нерухомого майна належить ОСОБА_3 та 1/6 частина належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадковість за законом від 04 червня 1997 року (том 1 а.с. 12,17).

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

У статті 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з частинами першою-третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тлумачення змісту статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Саме ця обставина є визначальною під час вирішення спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Під членами сім`ї співвласника в контексті статті 365 ЦК України розуміються особи, які постійно проживають разом з ним та ведуть спільне господарство. До таких осіб, як правило, належать: дружина / чоловік співвласника; діти співвласника (у тому числі усиновлені); батьки співвласника (у тому числі усиновителі); інші особи, які перебувають у родинних зв`язках зі співвласником та проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

Відсутність конструкції «за наявності одночасно» у статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 671/1543/21 (провадження № 61-18278сво23)).

Правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї).

Верховний Суд у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15 (провадження № 61-4860св18), від 01 червня 2023 року у справі № 344/2399/21 (провадження № 61-1592св23), від 11 грудня 2023 року у справі № 442/7979/21 (провадження № 61-3161св23), від 10 січня 2024 року у справі № 344/6767/14 (провадження № 61-6980св22), від 09 липня 2025 року у справі № 711/7549/23 (провадження № 61-2118св25) зазначив, що припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення такого порушення, тому суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на відповідну частку.

Верховний Суд у постанові від 19 березня 2025 року у справі № 394/143/23 (провадження № 61-4492св24) зробив висновок, що припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності. Істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується у кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Слід також зазначити, що правомірність дій суду під час встановлення вказаних вище обставин оцінюється із точки зору відповідності принципам об`єктивності і неупередженості, диспозитивності цивільного судочинства, завданням та основним засадам цивільного судочинства, а саме справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Таким чином у цій справі для припинення права на частку у спільному майні на підставі позову іншого співвласника необхідно встановити наявність хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, тобто чи є відповідна частка незначною і не може бути виділена в натурі, або річ неподільною, або спільне володіння і користування майном є неможливим, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, про що наголосив Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2025 року у справі № 755/589/24 (провадження № 61-3637св25).

Так, за висновком № 42/20 експертно-будівельного та будівельно-технічного дослідження від 29.05.2020, ринкова вартість домоволодіння АДРЕСА_1 становить 312 506,00 грн., ринкова вартість 1/6 частки становить 52 084,00 грн. Після виконаного візуально-інструментального дослідження, аналізу наданого технічного паспорту, методичних рекомендацій щодо проведення досліджень з розподілу та порядку користування нерухомим майном, аналізу будівельних норм і правил встановлено відсутність технічної можливості виділу 1/6 частки житлового будинку АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 48-58), а отже стороною позивача доведено неможливість виділення частки в натурі, оскільки вона є незначною.

За життя між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на час звернення до суду був наявний конфлікт з приводу вказаного домоволодіння з огляду на наявність заповіту ОСОБА_1 , яким вона залишила у спадок належну їй частку нерухомості всім дітям, що підтверджується також наданими до суду письмовими доказами,в тому числі й оглянутим в судовому засіданні кримінальним провадженням за фактом смерті ОСОБА_1 , що не спростовано стороною відповідача та доводить неможливість спільного володіння і користування домоволодінням, у тому числі й з огляду на фактичне прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_2 та проживання її у спадковому домоволодінні.

Крім того, за відомостями КП ДОР «Криворізьке БТІ» від 15.09.2020, право власності на квартиру по АДРЕСА_2 зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу від 23.06.1999 (том 1 а.с. 188), а тому суд вважає слушними доводи сторони позивача про належність вказаного приміщення на праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та її чоловіка, що не спростовано відповідачкою в судовому засіданні та свідчить про наявність у неї іншого житла, а отже таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам її сім`ї.

На виконання вимог частини 2 статті 365 ЦК України позивачем ОСОБА_1 за життя внесено кошти на депозитний рахунок суду згідно квитанції № 0.0..1 від 15 липня 2020 року (том 1 а.с. 96),

Таким чином, стороною позивача у судовому засіданні доведено наявність підстав, передбачених частиною першою статті 365 ЦК України, у тому числі надано висновок експертизи на підтвердження вимог пунктів 1 та 2 частини 1 статті 365 ЦК України, внесено кошти на депозитний рахунок суду на виконання вимог частини 2 статті 365 ЦК України, тощо, натомість відповідач на обґрунтування заперечень не спростував доводи, викладені у тексті позовної заяви, належними та допустимими доказами.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та припинення права власності відповідачки ОСОБА_3 на 1/6 частку домоволодіння по АДРЕСА_1 , з виплатою їй грошової компенсації належної їй частки, внесеної за життя на депозитний рахунок ОСОБА_1 .

Відповідно до положень статей 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з частинами першою, третьою статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку (постанова Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі N 227/3750/19 (провадження N 61-16069св20).

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_1 померла (том 2 а.с. 26).

Заповітом від 10 вересня 2014 року ОСОБА_1 за життя заповідала належне їй майно ОСОБА_2 , яка у встановлені законом строки подала до нотаріуса відповідну заяву про прийняття спадщини. Інші спадкоємці до нотаріуса не звернулись, що підтверджується наданої на виконання ухвали суду копією спадкової справи.

За таких обставин, ураховуючи наявність заповіту ОСОБА_1 та фактичне прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті матері, суд вважає можливим визнати за ОСОБА_2 , як правонаступником позивача ОСОБА_1 , право власності на 1/6 частку належного ОСОБА_3 домоволодіння.

Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За відсутності вимоги, судові витрати слід залишити за правонаступником позивача.

Керуючись статями 10, 12,13, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності - повністю.

Припинити право власності ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ) на 1/ 6 частку домоволодіння АДРЕСА_1 , до складу якого входить житловий будинок А-1, загальною площею 59,7, житловою площею 42,9 кв.м., літня кухня Б, вбиральня В, гараж Г, душова Ж, паркан № 1-2, замощення І, водопровід ІІ, сарай Д, сіни «а», що належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 червня 1997 року за реєстровим № 2468.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/6 частки домоволодіння в сумі 52 084,00 грн., виплативши ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію, внесену ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на депозитний рахунок згідно з квитанцією до платіжної інструкції № 0.0..1 від 15 липня 2020 року в сумі 52 084 (п`ятдесят дві тисячі вісімдесят чотири) гривні 00 коп.

Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 ) право власності на 1/6 частку домоволодіння АДРЕСА_1 , до складу якого входить житловий будинок А-1, загальною площею 59,7, житловою площею 42,9 кв.м., літня кухня Б, вбиральня В, гараж Г, душова Ж, паркан № 1-2, замощення І, водопровід ІІ, сарай Д, сіни «а».

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: С. В. Ткаченко