Справа № 309/5141/23
Провадження № 2/309/1010/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2025 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючого-судді Кемінь В.Д.

з участю секретаря судового засідання Плиска А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хуст за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом: керівника Хустської окружної прокуратури Закарпатської області, в інтересах держави в особі Горінчівської сільської ради Хустського району Закарпатської області до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння -

В С Т А Н О В И В:

Керівник Хустської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Горінчівської сільської ради звернувся до суду з позовом про витребування з незаконного володіння відповідача ОСОБА_1 земельної ділянки за кадастровим номером :07:005:0008 загальною площею 0,41 га., вартістю 192700, 00 грн., цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в АДРЕСА_1 , земельної ділянки за кадастровим номером :07:005:009, площею 0,06 га вартістю 33600,00 гривень, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в АДРЕСА_1 на користь Горінчівської сільської ради. Посилається на те, що Хустською окружною прокуратурою в ході здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням кримінального провадження №0000200 від 30.03.2023, відомості про яке внесено до ЄРДР за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, 2 ст.364, ч.1 ст.366 КК України, виявлено порушення інтересів держави, а саме встановлено факт вибуття з власності Горінчівської сільської ради земельних ділянок сільськогосподарського призначення за кадастровими номерами :07:005:0008 загальною площею 0,41 га. та :07:005:0009 площею 0,06 га., цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, які розташовані в АДРЕСА_1 .

Зокрема, встановлено, що ОСОБА_1 на підставі витягу з рішення Монастирецької сільської ради 7 сесії 23 скликання від 20.04.1999, звернулася до розробника документації із землеустрою ФОП ОСОБА_2 , якою на підставі витягу з вказаного рішення, а також довідки Монастирецької сільської ради № 420 від 26.06.2020, розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) за кадастровими номерами :07:005:0008 площею 0,41 га та :07:005:0009 площею 0,06 га, для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на території АДРЕСА_2 , за межами населеного пункту Хустського району, Закарпатської області.

В подальшому, на підставі витягу з рішення Монастирецької сільської ради 7 сесії 23 скликання від 20.04.1999 та розробленої технічної документації, державним кадастровим реєстратором внесено відомості про вищевказані земельні ділянки до Державного земельного кадастру, що підтверджується витягами Державного земельного кадастру про земельні ділянки № НВ-020 від 02.07.2020 та № НВ-020 від 02.07.2020.

Після чого, 20.07.2020 державним реєстратором Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області зареєстровано право власності на вищевказані земельні ділянки за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується записами про право власності № 37489884 та № 37489019.

Однак, відповідно до наданого архівним відділом Хустської районної військової адміністрації копії протоколу 7-ї сесії 23 скликання Монастирецької сільської ради встановлено, що на засіданні 7 сесії 23 скликання Монастирецької сільської ради, рішення яким ніби-то було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,41 га за цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства на користь ОСОБА_1 , Монастирецькою сільською радою не приймалося, так як відомості про вказане рішення відсутні у відповідному протоколі засідання сесії.

Таким чином, ОСОБА_1 усвідомлюючи відсутність у неї права власності на вказані земельні ділянки, достовірно знаючи про відсутність факту прийняття рішень органом місцевого самоврядування, з метою створення ілюзії правомірності набуття права власності на землю та намагаючись створити видимість законної поведінки здійснила реєстрацію земельних ділянок в ДЗК та ДРРП.

Отже, вказаний факт свідчить про те, що ОСОБА_1 заволоділа земельними ділянками без правових підстав, тобто за відсутності рішення органу місцевого самоврядування.

Пунктом «а» ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України визначено, що у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Згідно з п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, зокрема, на землю.

Враховуючи факт розташування земельних ділянок в межах с.Поточок, можна зробити висновок, що такі належать до комунальної власності Горінчівської територіальної громади (яка утворена внаслідок об`єднання Горінчівської, Монастирецької, Березівської сільських рад) в силу норм Закону (ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України), а тому право власності на земельні ділянки, і відповідно і право з розпорядження нею, у тому числі щодо розгляду та вирішення питання про передачу їх у власність або користування, відповідно до ст.ст. 12, 122 Земельного кодексу України належить саме Горінчівській сільській раді як особі, яка діє у відповідних правовідносинах від імені територіальної громади.

Розташування спірних земельних ділянок в межах с. Поточок підтверджується витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Порядок набуття у власність земельних ділянок громадянами передбачені нормами ст. ст. 118 122 Земельного кодексу України, зокрема шляхом прийняття рішення про передачу у власність уповноваженим органом державної виконавчої влади або місцевого самоврядування.

Враховуючи вище наведене, наявні достатні підстави вважати, що ОСОБА_1 не набула у власність спірні земельні ділянки, а їх реєстрація в Державному земельному кадастрі є незаконною та підлягає скасуванню, у зв`язку з тим, що жодних рішень про передачу їй у власність земельних ділянок загальною площею 0,47 га уповноваженим органом не приймалось.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що спірні земельні ділянки вибули з володіння власника Горінчівської сільської ради незаконно, поза його волею, оскільки рішення 7 сесії 23 скликання Монастирецької сільської ради від 20.04.1999, яким була б передана у власність земельна ділянка площею 0,47 га не приймалось.

За таких обставин підтверджується відсутність у ОСОБА_1 підстав здійснювати за собою реєстрацію права власності на спірні земельні ділянки.

Отже, майно, яке вибуло з володіння власника Горінчівської сільської ради, на підставі рішення, яке сільською радою не приймалось, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника незаконно, поза його волею.

На думку позивача вказані обставини свідчать про незаконне вибуття з володіння Горінчівської територіальної громади спірних земельних ділянок поза їх волею, а тому наявні підстави для витребування таких земельних ділянок з чужого незаконного володіння.

Просить позов задовольнити та витребувати з чужого незаконного володіння відповідача ОСОБА_1 земельної ділянки за кадастровим номером :07:005:0008 загальною площею 0,41 га., вартістю 192700, 00 грн., цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Поточок, б/н, Хустського району Закарпатської області, земельної ділянки за кадастровим номером :07:005:009, площею 0,06 га вартістю 33600,00 гривень, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Поточок, б/н, Хустського району Закарпатської області на користь Горінчівської сільської ради та стягнути з відповідача судові витрат по справі.

Прокурор Хустської окружної прокуратури Худан І.І. подав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує повністю та просить задовольнити.

Представник Горінчівської сільської ради Хустського району надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника Горінчівської сільської ради.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Відзиву на позов не надала.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою учасників справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті, без проведення фіксування судового засідання технічними засобами.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 78 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на землю - це право володіти, користуватися та розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частинами шостою, восьмою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Судом встановлено, що досудовим розслідуванням кримінального провадження № №0000200 від 30.03.2023 року, відомості про яке внесено до ЄРДР за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст.364, ч.1 ст.366 КК України, виявлено порушення інтересів держави, а саме встановлено факт вибуття з власності Горінчівської сільської ради земельних ділянок сільськогосподарського призначення за кадастровими номерами :07:005:0008 загальною площею 0,41 га. та :07:005:0009 площею 0,06 га., цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, які розташовані в АДРЕСА_1 .

На підставі витягу з рішення Монастирецької сільської ради 7 сесії 23 скликання від 20.04.1999 р. ОСОБА_1 звернулася до розробника документації із землеустрою ФОП ОСОБА_2 , якою на підставі витягу з вказаного рішення, а також довідки Монастирецької сільської ради № 420 від 26.06.2020, розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) за кадастровими номерами :07:005:0008 площею 0,41 га та :07:005:0009 площею 0,06 га, для ведення особистого селянського господарства, які розташовані на території АДРЕСА_2 , за межами населеного пункту Хустського району, Закарпатської області.

На підставі витягу з рішення Монастирецької сільської ради 7 сесії 23 скликання від 20.04.1999 та розробленої технічної документації, державним кадастровим реєстратором внесено відомості про вищевказані земельні ділянки до Державного земельного кадастру, що підтверджується витягами Державного земельного кадастру про земельні ділянки № НВ-020 від 02.07.2020 та № НВ-020 від 02.07.2020.

20.07.2020 р. державним реєстратором Велятинської сільської ради Хустського району Закарпатської області зареєстровано право власності на вищевказані земельні ділянки за ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується записами про право власності № 37489884 та № 37489019.

Згідно з листом архівного відділу Хустської РДА № 178/01-31 від 08.09.2021 повідомлено що: в рішення 7-ої сесії 23-го скликання Монастирецької сільської ради від 20.04.1999 «Про безкоштовну передачу у приватну власність земельних ділянок для обслуговування житлового будинку та господарських споруд» даних про передачу земельної ділянки с/г призначення гр. ОСОБА_1 не виявлено.

Відповідно до наданого архівним відділом Хустської районної військової адміністрації копії протоколу 7-ї сесії 23 скликання Монастирецької сільської ради встановлено, що на засіданні 7 сесії 23 скликання Монастирецької сільської ради, рішення передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,41 га за цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства на користь ОСОБА_1 , Монастирецькою сільською радою не приймалося, так як відомості про вказане рішення відсутні у відповідному протоколі засідання сесії.

Таким чином, ОСОБА_1 усвідомлюючи відсутність у неї права власності на вказані земельні ділянки, достовірно знаючи про відсутність факту прийняття рішень органом місцевого самоврядування, з метою створення ілюзії правомірності набуття права власності.

Отже, вказані обставини свідчать про незаконне вибуття з володіння Горінчівської територіальної громади спірної земельної ділянки поза її волею.

На підставі зазначених вище доказів, прокурор звернувся до суду із позовом в інтересах Горінчівської сільської ради про витребування указаних вище земельних ділянок з чужого незаконного володіння.

Щодо підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування, то з цього приводу слід зазначити наступне.

У судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, провадження № 14-36цс19).

Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України визначено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

З метою, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставою для звернення прокурора до суду.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, провадження № 12-194гс19.

Системне тлумачення частини другої статті 45 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає змогу зробити висновок про те, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох таких випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Отже, прокурор, звертаючись до суду, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу, а іншою - відсутність такого органу.

Вбачається, що прокуратурою листом від 17.08.2023 про виявлені порушення закону та про вибуття земельних ділянок з володіння органу місцевого самоврядування повідомлено Горінчівську сільську раду.

Проте, незважаючи на факт вибуття спірних земельних ділянок внаслідок незаконної реєстрації права власності та обізнаність Горінчівською сільської ради про це, зокрема, й з листа Хустської окружної прокуратури від 17.08.2023, жодних заходів на захист інтересів держави, у тому числі позовного характеру органом місцевого самоврядування вжито не було.

При цьому Горінчівською сільською радою відповідно до листа за №929/02-35 від 29.08.2023 р. ініційовано перед Хустською окружною прокуратурою звернення до суду з позовною заявою про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння, у зв`язку із відсутністю можливості заявлення позову самостійно.

Вказана бездіяльність Горінчівської сільської ради є підставою для звернення прокурора до суду за захистом інтересів держави, в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», про що повідомлено сільську раду листом від 03.10.2023, із зазначенням про намір звернення з позовом до суду в її інтересах.

Відповідно до положень п.п. 38-40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуванні порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Розумність строку звернення визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як значущість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

І лише щоб інтереси держави не залишились незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 23.10.2018 у справі № 906/240/18 та від 08.02.2019 у справі № 915/20/80.

З огляду на вищевикладене, враховуючи порушення інтересів держави та бездіяльність органу, який наділений повноваженнями по захисту державних інтересів, даний позов подано до суду прокурором відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Щодо доведеності факту вибуття земельних ділянок з володіння органу місцевого самоврядування поза його волею.

Так, на підтвердження указаних обставин, зокрема, що відповідні рішення про передачу земельних ділянок у власність ОСОБА_1 органом місцевого самоврядування не приймалися, прокурор посилається на листи відповідь архівного відділу Хустської РДА від 08.09.2021 р.

У постанові Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 910/14452/20 зазначено, що Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Отже прокурором на підтвердження указаних вище обставин подано відповідний доказ. При цьому вказаний лист-відповідь архівного відділу є належним доказом, такий виданий уповноваженими публічними особами, до відання яких належить зберігання документів і управління архівною справою та діловодством, і в листі міститься чітка інформація про відсутність даних про передачу відповідними рішеннями органу місцевого самоврядування земельних ділянок ОСОБА_1 , тобто інформація яка входить до предмету доказування у даній справі.

Відтак, з врахуванням стандарту переваги більш вагомих доказів, суд вважає доведеним, той факт, що відповідні рішення про передачу земельних ділянок у власність ОСОБА_1 органом місцевого самоврядування не приймалися.

Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

За змістом статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно із частинами першою та другою статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частинами першою, другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Указане положення кореспондується із частиною першою статті 153 ЗК України, за якою власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Частинами другою та третьою статті 152 ЗК України встановлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Отже, зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Прокурор, обґрунтовуючи позовні вимоги, серед іншого, посилався на положення статей 387, 388 ЦК України та статті 152 ЗК України, й просив витребувати земельну ділянку у відповідача.

Суди попередніх інстанції, з урахуванням статусу спірної земельної ділянки, яка є землею комунальної власності, зробили правильні висновки про можливість задоволення відповідної вимоги прокурора.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) вказано, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Крім цього, судове рішення про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19, провадження № 14-212цс21). Вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, провадження № 14-256цс18).

Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 373/1810/16-ц, провадження № 61-13700св19 зазначив, що законодавчо визначений порядок набуття права власності громадянами на земельну ділянку із земель державної та комунальної власності потребує наявності, з одного боку, волевиявлення осіб до отримання земельної ділянки у формі подання заяви, з іншого - прийняття рішення про її передачу органом державної влади або місцевого самоврядування. Тож відсутність волевиявлення територіальної громади на передачу земельної ділянки є порушенням чинного законодавства. Право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Лише за наявності волевиявлення органу місцевого самоврядування, оформленого рішенням, можливе розпорядження спірним нерухомим майном. Таким чином, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом).

Частиною першою статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з пунктом «в» частини третьої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічної документації із землеустрою, повноваження органів виконавчої влади в частині затвердження цих проєктів регулюється статтею 118 ЗК України.

Встановлено, що відповідних рішень Горінчівською сільською радою, які стали підставою для реєстрації права власності на спірні земельні ділянки за ОСОБА_1 не приймалося, що вказує на недобросовісне набуття останньою права власності на спірну земельну ділянку. Подальше відчуження таких земельних ділянок відповідачу ОСОБА_1 не свідчить про законність заволодіння нею земельними ділянками, та не є перешкодою для витребування таких ділянок відповідно до приписів ст. 378, 388 ЦК України.

Таким чином позов прокурора про витребування земельних ділянок з незаконного володіння у комунальну власність є належним чином обґрунтованим.

З урахуванням вищенаведеного позов прокурора слід задовольнити повністю.

Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь Закарпатської обласної прокуратури слід стягнути судовий збір за пред`явлення позову у розмірі 3394,50 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258-259, 264-265 ЦПК України, ст.ст. 377, 378 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов Хустської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Горінчівської сільської ради Хустського району Закарпатської області до ОСОБА_1 , про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння - задовольнити.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку за кадастровим номером :07:005:0008, площею 0,41 га вартістю 192 700, 00 гривень та цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована у в с. Поточок, б/н, Хустського району Закарпатської області на користь Горінчівської сільської ради.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку за кадастровим номером :07:005:0009, площею 0,06 га вартістю 33 600, 00 гривень та цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка розташована у в с. Поточок, б/н, Хустського району Закарпатської області на користь Горінчівської сільської ради.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Закарпатської обласної прокуратури (р/р UA0018475, код 02909967, МФО 820172 ДКС України) судовий збір у розмірі 3394 (три тисячі триста дев`яносто чотири) гривні 50 коп.

Рішення може бути оскаржене до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Хустського

районного суду: Кемінь В.Д.