ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1885/25 Справа № 171/367/23 Суддя у 1-й інстанції - Томаш В.І. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 171/367/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2024 року, яке ухвалено суддею Томашем В.І. у м. Покрові Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 09 жовтня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

В лютогму 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору оренди землі та стягнення орендної плати.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 04 лютого 2020 року між позивачкою, як орендодавцем, та ОСОБА_2 , як орендарем, було укладено договір оренди землі. Право оренди зареєстровано державним реєстратором Апостолівської районної державної адміністрації Дударьок О.С. (номер запису про інше речове право 35705321), що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25 січня 2023 року.

Відповідно до Договору ОСОБА_1 було надано, а ОСОБА_2 було прийнято в строкове платне користування вказану земельну ділянку, строком на 15 років. Відповідно до п. 9 Договору, орендна плата вноситься Орендарем у формі та розмірі 3% від вартості земельної ділянки 4 755,82 гривень. Відповідно до п. 11 Договору, орендна плата вноситься в такі строки з 01.08 по 30.11 поточного року. Відповідно до п. 12 Договору, передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформляється відповідними актами. Відповідно до п. 37 Договору, дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із Сторін у наслідок невиконання другою Стороною обов`язків, передбачених Договором.

Відповідач ОСОБА_2 має заборгованість по виплаті орендної плати за 2020, 2021 та 2022 роки. Позивачка неодноразово зверталась в усній формі до ОСОБА_2 з питанням виплати орендної плати за Договором, але ОСОБА_2 на звернення ОСОБА_1 не реагує.

На підставі наведенного вище позивач просила суд розірвати договір оренди землі, який було укладено 04 лютого 2020 року між нею та ОСОБА_2 щодо земельної ділянки площею 7,3180 га., та стягнення орендної плати за період 2020 року, 2021 року та 2022 роки, та судових витрат по справі.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2024 року позов задоволено частково, розірвано договір оренди землі, укладений 04 лютого 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , щодо земельної ділянки площею 7,3180 га. (кадастровий номер :02:013:0029, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва), право оренди зареєстровано 21 лютого 2020 року, номер запису про інше речове право 35705321.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 орендну плату за договором оренди землі, який було укладено 04 лютого 2020 року, за 2020 рік в розмірі 4 755,82 грн, за 2021 рік в розмірі 4 755,82 грн, за 2022 рік в розмірі 2 011,64 грн, всього стягнуто 11 523 грн 28 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 073,60 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у 2020 році відповідач, не зважаючи на понесені ним витрати в 2019 році, пов`язані з земельною ділянкою та досягнуті домовленості з ОСОБА_1 , щодо зарахування цих витрат, як орендної плати за 2020 рік, вирішив сплатити ОСОБА_1 орендну плату за 2020 рік. Мати відповідача на аркуші паперу зробила відповідні розрахунки, відповідно до яких позивач отримала від відповідача в якості орендної плати за 2020 рік: 1420 кг. ячменю на суму 7 680 грн, та готівкові грошові кошти в сумі 11 420 грн..

15 вересня 2020 року відповідач, в присутності своєї матері, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , сплатив позивачу грошові кошти в сумі 11 420 грн. На прохання позивача, відповідач передав в рахунок орендної плати також за 2021 рік на перед, на загальну суму 10 600 грн, що підтверджується розпискою від 15 вересня 2020 року.

В 2022 році відповідач, через широкомасштабну агресію російської федерації проти України, не мав можливості займатися сільськогосподарським виробництвом на території Апостолівської міської територіальної громади у звязку з чим у 2022 році він не зміг виростити та зібрати урожай на полях, які розташовані на території Апостолівської міської громади. Листом від 28 березня 2023 року відповідач повідомляв позивача, про його тимчасову неможливість вчасно сплатити орендну плату за 2022 рік, у зв`язку з надзвичайними подіями (війною), та що орендна плата буде сплачена в повному обсязі, одразу як виникне у відповідача можливість.

21 листопада 2023 року ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 6 000 грн, з яких 4 755,82 грн орендна плата за 2023 рік, а 1 244,18 грн. частина орендної плати за 2022 рік. 21 лютого 2024 року також ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 1500 грн, в якості орендної плати за 2022 рік.

Апелянт вважає, що орендну оплату ОСОБА_1 , він сплатив в повному обсязі за період 2020 року, 2021 року та 2023 року, а за 2022 рік сплатив повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу відповідча - залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника позивача ОСОБА_5 - адвоката Рубана О.М., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки площею 7,3180 га., кадастровий номер :02:013:0029, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Апостолівської міської ради Дніпропетровської області, що посвідчується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 20 грудня 2019 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20 грудня 2019 року.

04 лютого 2020 року між ОСОБА_1 , як орендодавцем, та ОСОБА_2 , як орендарем, укладено договір оренди землі.

Право оренди зареєстровано державним реєстратором Апостолівської районної державної адміністрації Дударьок О.С. (номер запису про інше речове право 35705321), що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25 січня 2023 року.

Відповідно до Договору оренди ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 прийняв в строкове платне користування земельну ділянку площею 7,3180 га., строком на 15 років.

Відповідно до п. 9 Договору, орендна плата вноситься Орендарем у формі та розмірі 3% від вартості земельної ділянки - 4 755,82 грн.

Відповідно до п. 11 Договору, орендна плата вноситься в такі строки з 01.08 по 30.11 поточного року.

Відповідно до п. 12 Договору, передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформляється відповідними актами.

Відповідно до п. 37 Договору, дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із Сторін у наслідок невиконання другою Стороною обов`язків, передбачених Договором.

Звертаючись до суду з позовом про розірвання договору оренди землі та стягнення орендної плати позивачка посилалась на те, що відповідачем не виконуються умови договору оренди та має заборгованість по виплаті орендної плати за 2020, 2021 та 2022 роки.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача суд першої інстанції виходив з їх доведенності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до положень Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України).

За змістом статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору (п. 1 ч.1 ст. 611 ЦК України).

За змістом статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення, майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму, регулюються актами земельного законодавства - Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі».

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Статтею 15 Закону України «Про оренду землі» визначено, що однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її виплати.

У розумінні положень статей 21-23 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюється за згодою сторін у договорі оренди. Орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Орендна плата за земельні частки (паї) встановлюється як правило у грошовій формі. За добровільним рішенням власника земельної частки (паю) орендна плата за земельні частки (паї) може встановлюватися у натуральні формі. Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи. Орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін. Орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати (ст. 24 цього Закону).

Разом Пунктом «д» ч.1 ст. 141 ЗК України передбачено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) вказано, що «зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У пункті «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України визначено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Належними доказами сплати коштів за оренду є: видатковий касовий ордер, виписаний орендарем та підписаний орендодавцем; видаткова накладна, підписана сторонами; довідка, видана податковою інспекцією, про наявність сплати коштів із земельного податку та оренди землі, оскільки вказані документи є платіжними і з них можливо встановити періоди нарахування (постанова Верховного Суду від 23 червня 2022 року в справі № 193/805/20).

Доказом отримання коштів позивачем у рахунок сплати орендної плати можуть бути лише письмові докази, а доводи про те, що грошові кошти передавались безпосередньо в руки, і посилання на показання свідків не є належними та допустимими доказами (постанова Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 614/805/16-ц).

Разом з тим матеріали справи не місять жодного належного та допустимого доказу того, що ОСОБА_2 виплатив орендну плату ОСОБА_1 , за користування належною їй земельною ділянкою, за 2020 рік та 2021 рік.

При цьому надана ОСОБА_2 копію фіскального чеку від 21 листопада 2023 року на суму 6 000 грн, та від 21 лютого 2024 року на суму 1 500 грн є частковою орендною платою за 2022 рік, та орендною платою за 2023 рік.

Разом з тим, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що на переконання відповідача орендну оплату ОСОБА_1 за період 2020 року, 2021 року та 2023 року, а за 2022 рік він сплатив в повному обсязі сплатив повністю колегією суддів не приймаються до уваги, оскильки доказом отримання коштів позивачем у рахунок сплати орендної плати можуть бути лише письмові докази, які в маетріалах справи відсутні.

Крім того, пунктом 12 Договору оренди землі передбачено, що передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформляється відповідними актами, які в матеріалах справи відсутні.

Також колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що в 2022 році відповідач, через широкомасштабну агресію російської федерації проти України, не мав можливості займатися сільськогосподарським виробництвом на території Апостолівської міської територіальної громади у звязку з чим у 2022 році він не зміг виростити та зібрати урожай на полях, які розташовані на території Апостолівської міської громади. Листом від 28 березня 2023 року відповідач повідомляв позивача, про його тимчасову неможливість вчасно сплатити орендну плату за 2022 рік, у зв`язку з надзвичайними подіями (війною), та що орендна плата буде сплачена в повному обсязі, одразу як виникне у відповідача можливість, оскільки відповідачем не доведено причинно-наслідковий зв`язок між введенням воєнного стану та своєчасним ним виконанням зобов`язань перед позивачем за договором оренди землі, а саме щодо виплати орендної плати за 2022 рік.

Так, у постанові від 07 червня 2023 року у справі № 906/540/22 Верховний Суд зазначив, що: ТПП України листом від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили); вказаний лист ТПП України адресований «Всім кого це стосується», тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні; лист ТПП України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без винятку суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.

У постанові від 29 червня 2023 року у справі № 922/999/22 Верховний Суд виснував, що: лист ТПП України від 28 лютого 2022 року, на який посилався скаржник у судах попередніх інстанцій та яким визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України, є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, зобов`язання, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Цей лист не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 141 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»; наявність сертифіката ТПП України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто ці обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки як таких, але і те що вони були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку; сторона, яка посилається на форс-мажор, має довести причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажором та неможливістю виконати конкретне зобов`язання; той факт, що ТПП України засвідчила форс-мажорні обставини - військову агресію російської федерації проти України, сам собою не є підставою для звільнення або зменшення відповідальності за невиконання / неналежне виконання договірних зобов`язань.

У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у апелянта іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь апелянта.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.

Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 09 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 25 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: