КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 вересня 2025 року місто Київ.

Справа №№ 753/13626/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/12260/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справуза апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 квітня 2025 року (ухваленого у складі судді Заставенко М.О., повний текст рішення складено 23.04.2025 року)

за апеляційної скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 11 червня 2025 року (у складі судді Заставенко М.О., повну ухвалу складено 26.06.2025 року)

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя

ВСТАНОВИВ

15.07.2024 ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, у якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просила:

1) встановити факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з квітня 2013 року по 18.06.2016;

2) визнати спільною сумісною власністю сторін квартиру за адресою АДРЕСА_1 та грошові кошти на рахунках відповідача у банківських установах станом на 11.04.2024;

3) у порядку поділу майна визнати за позивачем право на 1/2 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 та 1/2 грошових коштів, розміщених у банківських установах у АТ «Приватбанк» та АТ «Укрсиббанк» станом на 11.04.2024, та стягнути з відповідача на користь позивача 18 367,79 грн та 1 011,25 євро, що є еквівалентом 45 192,76 грн;

4) у порядку поділу майна визнати за відповідачем право на 1/2 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 та 1/2 грошових коштів, розміщених у банківських установах у АТ «Приватбанк» та АТ «Укрсиббанк» станом на 11.04.2024, що становить 18 367,79 грн та 1 011,25 євро, що є еквівалентом 45 192,76 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач з квітня 2013 року почали проживати разом за місцем проживання відповідача за адресою: АДРЕСА_2 , підтвердженням чого слугують фотокартки, листування в соціальних мережах за цей період, медична документація позивача, а також показання свідків. Шлюб між сторонами було укладено 18.06.2016, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилась дитина - донька ОСОБА_5 11.04.2024 рішенням суду шлюб між сторонами розірвано. За час спільного проживання та перебування у шлюбі сторони набули у спільну сумісну власність майно, а саме квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 13.06.2017, та є спільним майном подружжя в силу презумпції спільності майна подружжя, а також грошові кошти, розміщені на банківських рахунках відповідача, які надходили від його діяльності як фізичної особи-підприємця. Оскільки згоди щодо розподілу спільного майна подружжя не досягнуто, позивач звертається до суду.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 10 квітня 2025 року позов задоволено частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 1/2 частину грошових коштів, набутих за час шлюбу, що становить 9 367,79 грн та 1 011,25 євро в національній валюті станом на день виконання рішення суду.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у позові, представник позивача 23 травня 2025 року засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати рішення в оскаржуваній частині та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим.

Вважає, що суд поверхнево дослідив докази щодо встановлення проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача та відповідача, не врахував покази свідків та надані скрін-копії листування.

Вказує, що відповідачем достатніх доказів на спростування презумпції спільної сумісної власності не надано.

Зазначає, що оскільки відповідачем доказів укладення договору дарування коштів між сестрою та відповідачем не надано, суд не вірно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку що, кошти в сумі 18 000 грн. перераховані сестрою в лютому 2024 року є його особистим майном.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 3 червня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.

16 червня 2025 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_4 , яким просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Вказує, що судом першої інстанції повно досліджено обставини справи, а незгода скаржника з оцінкою доказів, що була надана судом, не свідчить про те, що суд ці докази не оцінив.

Зазначає, що листування не містить доказів того, що саме з квітня 2013 року ОСОБА_2 стала проживати разом з відповідачем однією сім`єю, теми листування не стосуються питання сім`ї, спільного бюджету і всього того, що властиве подружжю. Роздруківки фотографій та покази свідків також не містять переконливих підтверджень проживання позивача з відповідачем однією сім`єю з квітня 2013 року.

Щодо визнання коштів 18 000 грн. особистою власністю суд вірно встановив, що вони були подаровані сестрою вже під час припинення фактичних шлюбних стосунків.

11.04.2025 до районного суду електронними засобами зв`язку через систему «Електронний суд» від представника відповідача - адвоката Нероди А.І. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення та вирішення питання про судові витрати, у якій вона просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 поштові витрати у розмірі 119,53 грн, витрати на правничу допомогу 100 544,02 грн.

Заява обґрунтована тим, що рішенням суду від 10.04.2025 позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, відповідач ОСОБА_4 поніс вказані судові витрати, які просить стягнути з позивача у справі. Вказані судові витрати підтверджуються детальним описом робіт, виконаних адвокатом, квитанціями та платіжними інструкціями, наказом про призначення адвоката, договором про надання правничої допомоги, додатковою угодою до нього.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 11 червня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою, представник відповідача26 червня 2025 року через систему «Електронний суд» подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати ухвалу та стягнути витрати на правничу допомогу.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції не правильно застосував норми процесуального права.

Звертає увагу, що 16.01.2025 року через підсистему «Електронний суд» було подано окрему заяву про стягнення понесених судових витрат з доказами, зареєстрована за вх. №3303/25-Вх. Разом із цією заявою було долучено ряд доказів на підтвердження судових витрат. Також було надіслано заяву та докази понесення судових витрат усім учасникам справи.

Вказує, що 25.03.2025 року через підсистему «Електронний суд» було подано окрему заяву про розподіл судових витрат у справі, із наведеним детальним розрахунком, зареєстрована за вх. 22502/25-Вх.

Разом з тим, коли суд прийняв рішення у справі, то не було вирішено питання розподілу судових витрат, хоча документи про це були в матеріалах справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник - ОСОБА_1 підтримали доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та заперечували проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 . Представник відповідача - ОСОБА_3 підтримала доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.06.2016 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дитина - донька ОСОБА_5 . Шлюб розірвано рішенням суду від 11.04.2024 /т.1 а.с.23,24,26-27/.

Місце проживання доньки сторін з 29.05.2019, а також позивача з 12.03.2019 зареєстровано за адресою АДРЕСА_1 , місце проживання відповідача з 24.11.2011 - за адресою АДРЕСА_2 /т.1 а.с.17,21,25/.

22.09.2015 ОСОБА_4 на виконання умов попереднього договору № 1639 від 22.09.2015 здійснено оплату за квартиру АДРЕСА_1 у розмірі 1 076 394,90 грн, отримувач ТОВ «ТД Оріон-Експорт» /т.1 а.с.134/.

30.06.2017 ОСОБА_4 поданою Приватному нотаріусу КМНО Драній Н.М. заявою стверджував, що на момент укладення та підписання попереднього договору купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 у шлюбі не перебував, ні з ким однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживав, грошові кошти, які сплачені за попереднім договором, є його особистою приватною власністю /т.1 а.с.165/.

30.06.2017 між ТОВ «Торговий Дім «Оріон-Експорт» та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 . 30.06.2017 за ОСОБА_4 зареєстровано право власності /т.1 а.с.28-31,34/.

30.06.2017 ОСОБА_2 поданою Приватному нотаріусу КМНО Драній Н.М. заявою стверджувала, що їй відомо про укладення її чоловіком ОСОБА_4 договору купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 , а також що після укладення договору вказана квартира належатиме ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності, оскільки грошові кошти були сплачені ним на підставі попереднього договору від 22.09.2015 за № 1639 /т.1 а.с.164/.

ОСОБА_4 на праві власності належить квартира за адресою АДРЕСА_2 /т.1 а.с.35-36/.

У медичній картці стоматологічного хворого № 11771 від 18.08.2014 адресою ОСОБА_2 зазначена АДРЕСА_2 /т.1 а.с.55-57/.

У період з березня 2013 року по жовтень 2016 року між сторонами здійснювалось листування в мережі Інтернет /т.1 а.с.58-66/.

ОСОБА_4 з 2004 року офіційно працевлаштований, по 2022 рік отримував стабільний дохід, у 2011-2013 роках зареєстрований як фізична особа-підприємець згідно КВЕД 62.01 Комп`ютерне програмування, 62.02 Консультування з питань інформатизації, 62.09 Інша діяльність у сфері інформаційних технологій і комп`ютерних систем /т.1 а.с.144-150,153-161/.

Станом на 28.10.2024 оціночна вартість квартири за адресою АДРЕСА_1 становить 5 484 242,39 грн /т.2 а.с.29-34/.

ОСОБА_4 має відкриті банківські рахунки у АТ КБ «Приватбанк» та АТ «Укрсиббанк», залишок коштів на рахунку відповідача у АТ «Укрсиббанк» станом на 11.04.2024 року становить 32,43 грн, залишок коштів на рахунках відповідача у АТ КБ «Приватбанк» станом на 11.04.2024 року становить 36 703,16 грн та 2 022,50 євро /т.1 а.с.151,152,166,167/.

Грошові кошти у розмірі 18 000 грн надійшли від ОСОБА_8 на картковий рахунок ОСОБА_4 27.02.2024 /т.1 а.с.135,162,166/.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю, про визнання спільною власністю та поділу квартири, суд першої інстанції дійшов до висновку про недоведеність позивачем наявності характерних ознак для сімейних правовідносин, якими вважаються проживання в одному жилому приміщенні, спільна оплата житлово-комунальних послуг, взаємне піклування, спільна купівля продуктів харчування, спільний бюджет, придбання майна для спірного користування, зокрема й будівельних матеріалів для ремонту квартири, між нею та відповідачем з квітня 2013 року до реєстрації шлюбу. Суд першої інстанції також виходив з того, що усі кошти, вкладені у придбання спірної квартири, були особистими коштами позивача, оскільки вносились ним до укладення шлюбу з відповідачем.

Щодо залишку коштів на картковому рахунку у розмірі 18 000 грн, суд першої інстанції зазначив, що з призначення платежу при переказі від сестри відповідача ОСОБА_8 на картковий рахунок ОСОБА_4 27.02.2024 грошових коштів у розмірі 18 000 грн встановлено, що вказані кошти є подарунком на його день народження - ІНФОРМАЦІЯ_2 , отже ці грошові кошти в розумінні СК України не є доходами та є його особистими коштами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, так як ті обставини справи, які суд вважав доведеними підтверджуються наявними в справі доказами, а висновки суду відповідають встановленим обставинам та вимогам Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99 у справі № 1-8/99 за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») вказано, що обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин (спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю) тощо.

Водночас, показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Подібна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 554/8023/15-ц (провадження№ 14-130цс19), неодноразово підтримана Верховним Судом у постановах: від 12.12.2019 у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27.02.2019 у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11.12.2019 у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24.01.2020 у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08.12.2021 у справі № 531/295/19 (№ 61-3071св21), та інших.

Належними і допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з по-господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та інше. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин (спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались і мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Схожий за змістом висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, у постанові від 23 січня 2024 року у справі 523/14489/15-ц.

Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність залежить лише від фактичних обставин конкретної справи й доказування, яке здійснює учасник справи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом із цим, у постанові від 17.10.2018 у справі № 587/302/16 (провадження № 61-18522св18) Верховний Суд указав, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що належними та допустимими доказами факт проживання позивачки з відповідачем, однією сім`єю без реєстрації шлюбу у заявлений період не доведено, адже саме по собі перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у близьких стосунках та спільна присутність їх на святах, спільний відпочинок та періодичне проживання за однією адресою не можуть свідчити, що між ними склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю, у спірний період.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не належним чином досліджені пояснення свідків є необґрунтованими, оскільки покази свідків, наявності між сторонами відносин, що притаманні подружжю у спірний період не доводять, у зв`язку з тим, що переважно зводяться до констатації факту перебування у близьких стосунках , проживання в одному номері під час відпочинку. Разом з тим свідкам, які не є близькими родичами та друзями позивачки, жодним чином не підтверджувався факт спільного бюджету сторін на протязі заявленого періоду. Не підтверджено також і факт понесення позивачем витрат на придбання будь-яких речей для спільних потреб, в тому числі і придбання будівельних матеріалів для ремонту.

Суд правильно оцінив покази свідків, які є близькими родичами та друзями позивача: ОСОБА_9 - матір позивачки , ОСОБА_10 - друг позивачки, ОСОБА_11 - подруга позивачки та не взяв їх за основу оскільки такі свідки можуть бути не об`єктивними та зацікавленими у вирішенні спору на користь позивача.

Частина показів свідків на які посилається позивачка в апеляційній скарзі не допитувались судом та не попереджались про кримінальну відповідальність, так як суду були подані лише їх письмові пояснення, які суд об`єктивно визнав недопустимими доказами.

Зважаючи на вищевикладене, й враховуючи, що самі по собі показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки (аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 14.02.2018 у справі № 129/2115/15-ц та від 22.04.2021 у справі № 707/2882/19) колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги у цій частині.

З листування між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та друзями ОСОБА_2 неможливо встановити період з якого вбачається формування усталених відносин, притаманних подружжю. Так, з листувань вбачається, що у 2013 році сторони перебували у близьких стосунках, разом з тим, твердження ОСОБА_2 про спільне проживання з березня 2013 року листуванням не підтверджується, як і не підтверджується стабільне ведення спільного побуту та фактичні подружні відносини.Ознайомившись з перепискою на яку посилається позивач, апеляційний суд погоджується з її оцінкою районним судом та з тим, що в переписці відсутні докази перебування сторін в усталених сімейних стосунках з 2013 року . Періодичне перебування позивачки в одній квартирі з відповідачем та готування їжі не доводить факт усталених сімейних стосунків без доказів спільних витрат протягом заявленого позивачкою періоду.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач належними та допустимим доказами не довела та не підтвердила, що між нею та ОСОБА_4 склалися усталені відносини, притаманні чоловікові та жінці, що ними з 2013 року до моменту внесення відповідачем коштів за квартиру в 2015 році велося спільне господарство, планувався сімейний бюджет, тощо, тому правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сам по собі факт реєстрації права власності на спірну квартиру під час шлюбу сторін за доведеності набуття її за особисті кошти ОСОБА_4 не дає підстав вважати, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Суд першої інстанції вірно встановив, що надані відповідачем квитанція від 22.09.2015, його заява та заява ОСОБА_2 , надані Приватному нотаріусу КМНО Драній Н.М., від 30.06.2017 доводять той факт, що відповідачем самостійно здійснено оплату вартості квартири, на момент укладення та підписання попереднього договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_4 у шлюбі не перебував, ні з ким однією сім`єю без реєстрації шлюбу не проживав, грошові кошти на оплату вартості квартири були його особистою приватною власністю. ОСОБА_2 подаючи заяву нотаріусу підтвердила, що розуміє, що квартира придбавається в особисту власність чоловіка.

Посилання ОСОБА_2 про те, що її заява від 30.06.2017 року є формальністю, апеляційний суд відхиляє, оскільки у даній заяві чітко визначено, що спірна квартира буде належати ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності. Крім того незгода з такою заявою не спростовує висновки того, що спірна квартира придбана відповідачем до укладення шлюбу з позивачем за його особисті кошти.

Апеляційний суд також відхиляє посилання на висновки Верховного суду, викладені в Постанові від 22.04.2020 № 200/786/15-ц , оскільки обставини справ не є релевантними. В справі № 200/786/15-ц придбання майна здійснювалось в тривалому шлюбі і сторони не доводили походження коштів на придбання майна. В нашій справі відповідачем: а) доводиться факт отримання коштів на придбання квартири задовго до стосунків з позивачем; б) право на це майно виникло у відповідача ще до шлюбу та появи позивача у житті віповідача, а його фактичне оформлення в шлюбі цей статус не змінює.

В цьому контексті заслуговує на увагу Постанова Верховного суду від 30.07.2024 в справі № 522/10944/21, в якій зазначено: "Доводи касаційної скарги з посилання на постанову Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 522/13417/19 про те, що, засвідчуючи справжність підпису позивача на вказаній заяві, нотаріус не змінював форму власності майна, а лише підтвердив, що підпис на цій заяві зроблений саме позивачем, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, оскільки заява, яка була взята до уваги судами попередніх інстанцій, сама по собі дійсно не змінює правового статусу майна, проте є доказом того, що квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_3 , а тому в силу пункту 3 частини першої статті 57 СК України є підстави вважати її особистою приватною власністю дружини».

Доводи апеляційної скарги про недоведеність відповідачем того, що 18 000 грн перерахованих його сестрою є подарунком , не узгоджується з матеріалами справи, оскільки згідно з виписки по рахунку відповідача, гроші були переказані 27 лютого 2024 року з коментарем до платежу «на др» (на день народження).

Крім того з матеріалів справи вбачається, що 06 березня 2024 року вже був поданий позов про розірвання шлюбу. Суд розриваючи шлюбу, встановив, що сторони не ведуть спільне господарство не підтримують шлюбні стосунки. За таких обставин з урахуванням, що кошти на день народження були перераховані в той час коли вже були припинені фактичні шлюбні стосунки за тиждень до подачі позову, - відсутні підстави вважати їх спільним майном, навіть за відсутності договору дарування.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги позивача не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Щодо ухвалиДарницького районного суду міста Києва від 11 червня 2025 року, колегія суддів зазначає наступне.

Відмовляючи в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення , суд першої інстанції виходив з того, що заява про ухвалення додаткового рішення не містить обґрунтування поважних причин неподання стороною відповідача доказів, що підтверджують розмір понесених судових витрат до стадії ухвалення судового рішення.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Статтею 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

У відзиві стороною відповідача зазначено, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач понесе у зв`язку з розглядом даної справи, становить: професійна правнича допомога - 4000 грн. (ознайомлення із матеріалами справи); 2500 доларів США - гонорар адвокатського бюро за надання правничої допомоги, в т.ч. але не виключно представництво, захист, інші види правничої допомоги, у справі (-ах): а) № 753/13626/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна. Докази понесення судових витрат, детальний опис робіт, квитанції про сплату будуть подані разом із окремою заявою.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 16 січня 2025 року до ухвалення рішення до Дарницького районного суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_4 про стягнення понесених судових витрат, до якої було надано копії:

- Договір про надання правничої допомоги № 509 від 29.07.2024 року, укладеного між ОСОБА_4 та Адвокатським Бюро «Сергія Лисенка»;

- Додаткова угода № 1 до договору про надання правничої допомоги № 509 від 29.08.2024 року, яким сторони узгодили, що гонорар сплачується протягом 7 днів з дня підписання Додаткової угоди № 1:

а) 1 500 доларів США, гонорар сплачується протягом 7 днів з дня підписання Додаткової угоди № 1;

б) 1 000 доларів США, які сплачуються в разі відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 протягом 10 діб з дня ухвалення рішення в справі (гонорар успіху);

в) 4 000 грн за кожне судове засідання починаючи з 11 судового засідання.

- Детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснених адвокатом витрат, необхідних для надання правничої допомоги за яким ОСОБА_4 надані такі послуги:

· Первинне надання консультацій і роз`яснення з приводу спірних правовідносин з`ясування всіх відомих Клієнту обставин, які можуть вплинути на визначення правової позиції в справі (витрачений час: 2 години);

· Ознайомлення із матеріалами справи N 753/13626/24 (складення та подання заяви про ознайомлення з матеріалами справи, отримання скан- копії позовної заяви з додатками аналіз наданих документів та доказі) (витрачений час: 4 години);

· Аналіз норм чинного законодавства які регулюють питання поділу спільного майна подружжя та аналіз актуальної судової практики з питань поділу майна та встановлення факту проживання однією сім`єю (витрачений час: 3 години);

· Співставлення вимог чинного законодавства та вимог відповідача на предмет їх узгодженості та правомірності (витрачений час: 1 година);

· Складення та направлення адвокатського запиту до Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Драна Н.М. (витрачений час: 1 година);

· Складення відзиву на позовну заяву, направлення копії відзиву всім учасникам справи та до суду (витрачений час: 20 годин);

· Складення та подання заяви про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (витрачений час: 30 хвилин);

· Складення та подання заперечень на відповідь на відзив. направлення копії всім учасникам у справі їх (витрачений час: 2 години);

· Складення та подання заперечень на заяву представника позивача про участь в судовому засіданні в режимі ВКЗ (витрачений час: 30 хвилин);

· Складення та подання заперечень на заяву про виклик і допит свідків (витрачений час: 2 години);

· Складення та подання заперечень на заяву про усунення недоліків від 29.10.2024 (витрачений час: 2 години);

· Складення та подання заперечень на повторно подану заяву про виклик допит свідків (витрачений час: 30 хвилин);

· Представництво інтересів відповідача у судовому засіданні 30.09.2024 та підготовка до судового засідання (витрачений час: 20 хвилин засідання, 20 хвилин підготовки);

· Представництво інтересів відповідача у судовому засіданні 24.10.2024 та підготовка до судового засідання (витрачений час: 40 хвилин засідання, 20 хвилин підготовки);

· Представництво інтересів відповідача у судовому засіданні 26.11.2024 та підготовка до судового засідання (витрачений час: 35 хвилин засідання, 20 хвилин підготовки).

- Платіжні інструкції про сплату за наданням правничої допомоги.

25 березня 2025 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла заява про розподіл судових витрат, в якій представник відповідача, надавши розрахунок понесених витрат, просив стягнути з позивача 100 663,55 грн.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції докази витрат на правничу допомогу були подані до ухвалення рішення.

Пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1-6 ст.137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

9 червня 2025 року ОСОБА_2 подала до суду першої інстанції заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення.

Вказує, що відповідач навів неправильний розрахунок питомої ваги позовних вимог, оскільки в ньому не враховано те, що судом було задоволено позовну вимогу про стягненню на користь позивача коштів на 86,32%.

Вважає час, наведений в Детальному описі, є значно завищеним та ніяк не відповідає реальному часу здійснених послуг, а об`єм роботи не відповідає сумі, яку просить стягнути відповідач.

Вказує, що заявлена відповідачем сума не відповідає вимогам щодо співмірності зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.

Зазначає, що у детальному описі деякі перераховані послуги насправді є частиною однієї послуги - написання відзиву.

Вважає, що оскільки написання заперечень відповідача не мали характеру неминучих, вони не можуть бути компенсовані позивачем.

Звертає увагу суду на фінансовий стан позивача, яка вимушена була переїхати за кордон з огляду на введення воєнного стану, і наразі не працевлаштована та самостійно займається вихованням спільної з відповідачем дитини.

Колегія судів бере до уваги вказані доводи позивача та зазначає наступне.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.

Колегія суддів враховує, що послуги «Аналіз норм чинного законодавства які регулюють питання поділу спільного майна подружжя та аналіз актуальної судової практики з питань поділу майна та встановлення факту проживання однією сім`єю», «Співставлення вимог чинного законодавства та вимог відповідача на предмет їх узгодженості та правомірності» та «Складення відзиву на позовну заяву, направлення копії відзиву всім учасникам справи та до суду» за своєю суттю є однією послугою. Представник відповідача також належним чином не обґрунтував те, що на виконання зазначених послуг нею та іншим адвокатом було витрачено 24 години.

Безпідставними є також вимоги про стягнення витрат за складання заяви про участь в судовому засіданні в режимі відео конференції, та заперечень щодо такої заяви іншого учасника, оскільки такі витрати не є обов`язковими.

Оцінюючи подані відповідачем докази на підтвердження понесених ним витрат в суді першої інстанції, складність справи, та виконані адвокатами роботи, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що витрати та тривалість такої роботи адвокатів є завищеними, належним чином не обґрунтованими, що суперечить критерію розумності розміру таких витрат.

Суд також зазначає, що гонорар успіху сторони договору про надання правничої допомоги можуть передбачити в будь-якому розмірі, проте це не значить, що такий гонорар має компенсувати друга сторона в повному обсязі.

За таких обставин, з урахуванням вимог статей 137, 141 ЦПК України, заперечень сторони позивача щодо розміру заявлених витрат відповідача, понесених на оплату професійної правничої допомоги в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку. що критерію розумності, об`єктивності та співмірності відповідають витрати відповідача на суму 32 000 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що судом першої інстанції було задоволено позов частково з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 слід стягнути витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції пропорційно до задоволених вимог у розмірі 29 744 грн. (32000х92,95%)

Керуючись ст. 367, 374-376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересахОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 квітня 2025 року - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересахОСОБА_4 - задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 11 червня 2025 року - скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_3 в інтересахОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції - 29 744 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 23 вересня 20225 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова