24.09.2025 Єдиний унікальний номер 205/8459/25
Справа № 205/8459/25
Провадження № 2з/205/724/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року м. Дніпро

Новокодацький районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Федотової В.М.,

при секретарі Киричок Л.А.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод шляхом припинення дій,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Новокодацького районного суду міста Дніпра перебуває вищевказана цивільна справа.

Заявник ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» направив до суду заяву про забезпечення позову, яка зареєстрована судом 22.09.2025 року, у якій він просив забезпечити позов шляхом встановлення тимчасових заходів у вигляді заборони ОСОБА_2 організовувати, здійснювати або допускати вхід сторонніх осіб, які не є зареєстрованими або фактично не проживають у житловому будинку АДРЕСА_1 , до вказаного будинку через єдиний вхід в будинок, у кількості, що перевищує 5 осіб на добу, при цьому загальна кількість таких осіб не повинна перевищувати 61 особу протягом календарного місяця, - до набрання законної сили рішенням суду по суті. Також просив викликати позивача для надання пояснень.

В обґрунтування заяви зазначив, що квартира позивача та квартира, якою користується відповідач, розташовані на другому поверсі двоповерхового житлового будинку АДРЕСА_1 для входу до яких використовується один спільний вхід. Відповідач з грудня 2023 року систематично та особисто надає перукарські послуги приблизно 12-13 календарних днів в місяць у квартирі АДРЕСА_2 , та яка не облаштована окремим входом. Зазначає, що вказана квартира використовується не лише для проживання, а для систематичної господарської діяльності. У даній справі створились умови для потенційного збільшення потоку сторонніх осіб в житловий будинок АДРЕСА_1 , зустріч з якими організовує та забезпечує відповідач, тобто більше ніж у середньому 61 чоловік на місяць, що може призвести до ускладнення контролю за дотриманням рішення суду та його виконання у випадку задоволення позовних вимог. Також заявником наведено таблицю з детальною хронологією прийому громадян у вказаній квартирі відповідачем, що, на його думку, свідчить про високу щільність роботи, мінімальні перерви між прийомами та значну тривалість індивідуального обслуговування кожної особи. Також зазначає, що враховуючи прохальну частину вказаної заяви, вжиття заходів забезпечення позову не є тотожними заявленим позовним вимогам мова йде виключно про хаотичний потік сторонніх осіб, тобто осіб, які приходять до відповідача та використовують спільний та єдиний вхід до зазначеного житлового будинку.

Згідно із ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Суд розглядає заяву про забезпечення позову протягом двох днів без повідомлення учасників справи, відповідно до вимог ст. 153 ЦПК України. Підстав для розгляду заяви у судовому засіданні із викликом сторін, як про це просив заявник, суд не вбачає, оскільки матеріали заяви містять виклад обставин, які додатковому поясненню не підлягають.

Ознайомившись із змістом заяви та матеріалами цивільної справи, суд зазначає наступне.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, оскільки воно є предметом перевірки судом під час розгляду справи по суті (такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 914/970/18 та від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З аналізу вказаних норм можна дійти висновку, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Виходячи зі змісту ст.ст. 149-151 ЦПК України забезпечення позову слід розуміти як вжиття судом заходів для охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання можливого прийнятого за його позовом позитивного рішення.

Положеннями ч. 1 ст. 151 ЦПК України передбачено, що в заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати з обґрунтуванням його необхідності; ціну позву, про забезпечення якого просить заявник та інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог; дані про особу відповідача; а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Положеннями ст. 150 ч. 3 ЦПК України передбачено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів особи заявника в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, має довести належність йому таких прав та, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав заявника повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Суд враховує висновок про застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 04.09.2024 року у справі № 404/839/24, у якому зазначено, що обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 16.08.2018 року у справі № 910/1040/18, при зверненні до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не мала взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а мала застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Як слід з ч. 10 ст. 150 ЦПК України, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

При цьому, забезпечення позову не повинно порушувати принципи змагальності і процесуального рівноправ`я сторін. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Між тим, питання обґрунтованості позовних вимог перевіряються судом під час розгляду справи по суті і не мають розглядатися при забезпеченні позову, оскільки дана процесуальна дія є оперативним заходом, що вживається для забезпечення виконання рішення суду у разі його потенційного задоволення.

Суд звертає увагу заявника на положеннями ст. 34 Конституції України згідно якої кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Заявник не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження об`єктивного існування ризиків незабезпечення ефективного захисту порушених прав чи неможливості виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог у майбутньому, а також того, що застосування саме такого заходу забезпечення позову є дійсно необхідним, що без його застосування права, свободи та законні інтереси заявника будуть порушені.

Суд зазначає, що спілкування є важливою складовою соціального буття людини як суспільної істоти, є джерелом її життєдіяльності, умовою формування особистості. Людина не може існувати поза спілкуванням з іншими людьми. Потреба у спілкуванні є однією із базових потреб.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

На думку суду, наведений заявником спосіб забезпечення позову є втручанням у життя відповідача та невиправдано обмежує його у праві на спілкування з друзями, родичами та близькими людьми.

Суд також звертає увагу, що ухвалою Новокодацького районного суду міста Дніпра від 08.08.2025 року у задоволенні аналогічної заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову було відмовлено.

Враховуючи вищевикладене, розглядаючи вказану заяву в межах заявлених вимог, враховуючи те, що наведений заявником у своїй заяві захід забезпечення позову є безпідставними, необґрунтованими та неспівмірним із заявленими вимогами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення доказів.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ст.ст. 149-153, 260-261, 263, 353 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя: Федотова В.М.

.