КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/25106/24

18 вересня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Рейнарт І.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача Військової частини НОМЕР_1 - ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Котвицького В.Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , треті особи: Міністерство оборони України, Київське квартирно-експлуатаційне управління, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, внаслідок порушення прав споживача,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , треті особи: Міністерство оборони України, Київське квартирно-експлуатаційне управління, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, внаслідок порушення прав споживача.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що він є військовослужбовцем та учасником бойових дій. Згідно з рішенням командира військової частини НОМЕР_1 , на підставі дозволу начальника військ зв`язку Збройних сил України - начальника Головного управління зв`язку та інформаційних систем Генерального штабу Збройних сил України, він з 2010 року, з укладанням договору від 01 верессня 2010 року згідно чинного законодавства, проживає на території військової частини НОМЕР_1 (військове містечко № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_3).

Рішенням тимчасово виконуючим обов`язки Міністра оборони України від 19 квітня 2016 року №7554/з та листом начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 16червня 2016 року № 303/4/17/408, з додатком до нього, йому видано дозвіл (погодження) на тимчасове проживання у будівлі військового містечка НОМЕР_2 (відповідно до додатку №2 акту перевірки окремих питань використання спеціально пристосованих казарм, будівель і споруд від 15 квітня 2016 року визначено: дозволено тимчасове проживання без права повторного заселення).

З метою узаконення права проживання військовослужбовців на території військового містечка № НОМЕР_2 до вимог керівних документів, начальник військ зв`язку Збройних сил України - начальник Головного управління зв`язку та інформаційних систем Генерального штабу Збройних сил України направив відповідне клопотання на адресу начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України № 308/31/6735 від 10 травня 2016 року.

Начальником військ зв`язку Збройних сил України - начальником Головного управління зв`язку та інформаційних систем Генерального штабу Збройних сил України на підставі рапорту командира військової частини НОМЕР_1 від 01.11.2017 року №2238, йому було надано дозвіл на проживання з дотриманням правил техніки безпеки в будівлі № НОМЕР_3 військового містечка № НОМЕР_2 за адресою АДРЕСА_1 .

01 січня 2017 року, у зв`язку зі зміною керівництва частини, був укладений договір на проживання позивача №15 від 01 січня 2017 року.

Позивач зазначав, що він є побутовим споживачем комунальних послуг, у тому числі електроенергії. З січня 2023 року рахунки за спожиті ним комунальні послуги відповідач видавав за загальними засобами обліку та поділом цих показників на кількість проживаючих.

Відповідно до наказу від 31липня 2018 року № 380 «Про затвердження Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» під спеціально пристосовані казарми виділяються будівлі, які розташовані на території військової частини, для тимчасового проживання військовослужбовців та не зареєстровані в виконавчих органах місцевого самоврядування як об`єкт житлового фонду.

Оплата комунальних послуг та енергоносіїв, спожитих військовослужбовцями рядового, сержантського та старшинського складу військової служби за контрактом, які розміщені в спеціально пристосованих казармах, здійснюється військовою частиною в межах кошторисних призначень на відповідний рік.

У разі розміщення одружених військовослужбовців, осіб офіцерського складу та членів їх сімей або проживання осіб, звільнених з військової служби в запас або відставку, та членів їх сімей (за їх згодою), які залишилися перебувати на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлового приміщення для постійного проживання, оплата комунальних послуг та енергоносіїв здійснюється відповідно до укладених з ними договорів. У таких випадках відшкодування коштів військовій частині, витрачених на оплату комунальних послуг та енергоносіїв, проводить військовослужбовець за тарифами для населення.

У відповідності до вимог зазначеної Інструкції він своєчасно здійснює оплату за спожиті комунальні послуги за тарифами для населення.

Натомість, відповідач в січні 2023 року повідомив жителів військового містечка, що з січня 2023 року вони, в тому числі і позивач, мають оплачувати житлово-комунальні послуги запромисловими тарифами та надавав відповідні рахунки позивачу та іншим мешканцям.

Такі дії відповідача він вважає неправомірними, а тому вимушений звертатися до суду за захистом своїх порушених прав.

З урахуванням наведених обставин, позивач ОСОБА_1 просить суд зобов`язати в/ч НОМЕР_1 здійснити з 01 січня 2023 року перерахунок вартості спожитих ним комунальних послуг за тарифами для населення та в подальшому здійснювати нарахування за спожиті комунальні послуги за тарифами для населення.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 31 березня 2025 року позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , треті особи: Міністерство оборони України, Київське квартирно-експлуатаційне управління, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії внаслідок порушення прав споживача, задоволено частково.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити з 01 січня 2023 року перерахунок вартості спожитих ОСОБА_1 комунальних послуг за адресою Військове містечко АДРЕСА_2 , за тарифами для населення.

В іншій частині - у задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 в дохід Державного бюджету України судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 211,20 грн.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, представник відповідача Військової частини НОМЕР_1 - ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 березня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 в повному обсязі.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи; висновки, які викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Зазначає, що Військова частина НОМЕР_1 є державною установою, що створена Міністерством оборони України з метою забезпечення потреб Збройних Сил України у техніці, послугах та майні зв`язку та розташована на фондах військового містечка № НОМЕР_2 .

Відповідно доакту приймання (передачі) будинків, споруд і території військового містечка на підставі розпорядження начальника Головного квартирно- експлуатаційного управління Збройних сил України від 09.12.2005 року №303/18/2050 будівлі і споруди військового містечка № НОМЕР_2 , у тому числі будівлі № НОМЕР_4 , НОМЕР_3 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 , НОМЕР_10 , разом із земельною ділянкою, площею 16,08192 га, передано від військової частини НОМЕР_1 на баланс Київського КЕУ.

На виконання вимог Закону України «Про Збройні Сили України» та Положення №448 Київським КЕУ укладені договори для забезпечення військових частин комунальними послугами, зокрема: договір №63-20223003 від 30.12.2022 року про постачання електричної енергії споживачу.

З метою якісних та своєчасних розрахунків за укладеними договорами з постачальниками/виробниками комунальних послуг Київське КЕУ надає військовій частині НОМЕР_1 дійсні тарифи для нарахування та відшкодування коштів за спожиті комунальні послуги особовим складом, що проживає на території військового містечка № НОМЕР_2 .

Між Київським КЕУ та ТОВ «ОПЕРАТОР ЕНЕРГІЇ» (Постачальник) укладено договір про постачання електричної енергії споживачу від 30.12.2022 року № 63-2023003,відповідно до умов якого, постачальник передає у власність Київському КЕУ електричну енергію (Товар) на об`єкти зазначені у Додатку 1, зокрема, на військове містечко № НОМЕР_2 , Військова частина НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ».

Натомість судом першої інстанції зазначений договір не досліджувався та в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду жодним чином не відображений.

З оскаржуваного рішення випливає, що судом було досліджено лише договір №15 від 01січня 2017 року, який не є предметом розгляду цієї справи.

Отже, Військова частина НОМЕР_1 не є виробником/надавачем жодної з комунальних послуг, відповідно не забезпечує комунальними послугами військове містечко № НОМЕР_2 та не укладає договорів про надання житлово-комунальних послуг.

А цивільно-правовий інтерес позивача, з огляду на сформований ним предмет та підстави позову полягає у захисті свого права не перед військовою частиною НОМЕР_1 .

Вважає, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Крім того, суд першої інстанції помилково вважав, що будівлі військового містечка № НОМЕР_2 належать до спеціально пристосованих казарм, оскільки згідно витягу з Єдиного державного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, комплекс будівель військового містечка № НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 не містить об`єктів житлового фонду.

Рішенням ТВО Міністра оборони України №9557/з від 21.09.2009 року було визначено порядок отримання дозволу на переобладнання нежитлових приміщень під житло для тимчасового проживання військовослужбовців та членів їх сімей, а саме: за погодженням з Головним квартирно-експлуатаційним управлінням (з 2018 року правонаступник - Головне управління майна та ресурсів) та виключно з дозволу Міністра оборони України.

При цьому,факт проживання/користування будівлею №3 у військовому містечку № НОМЕР_2 , що надана позивачеві відповідно до договору №15 від 01.01.2017 року не є предметом розгляду цієї справи.

Сторона відповідача вважає, у позивача не виникало право на оплату вартості спожитих комунальних послуг за тарифами для населення, посилаючись на те, щовзявши у користування будівлю №3, що до цього використовувались як штаб, позивач усвідомлював (повинен був усвідомлювати) нежитловий статус приміщення, а також добровільно взятих на себе зобов`язань щодо відшкодування вартості спожитих комунальних послуг.

В судовому засіданні представник відповідача військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила скаргу задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Барицький Павло Володимирович в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги відповідача заперечували, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду- без змін.

Представники третіх осіб: Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційногоуправління в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи судом треті особи повідомлені у встановленому законом порядку, а тому суд вважає можливим розгляд справу у відсутності представників третіх осіб.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є військовослужбовцем та учасником бойових дій.

Згідно з рішенням командира військової частини НОМЕР_1 , на підставі дозволу начальника військ зв`язку Збройних сил України - начальника Головного управління зв`язку та інформаційних систем Генерального штабу Збройних сил України, ОСОБА_1 з 2010 року, з укладанням договору від 01 вересня 2010року, згідно чинного законодавства, проживає на території військової частини НОМЕР_1 (військове містечко № НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_3).

Рішенням тимчасово виконуючим обов`язки Міністра оборони України від 19.04.2016 №7554/з та листом начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 16.06.2016 № 303/4/17/408 з додатком до нього позивачеві визначено дозвіл (погодження) на тимчасове проживання у будівлі військового містечка № НОМЕР_2 (відповідно до додатку №2 акту перевірки окремих питань використання спеціально пристосованих казарм, будівель і споруд від 15.04.2016 визначено: дозволено тимчасове проживання без права повторного заселення).

З метою узаконення права проживання військовослужбовців на території військового містечка № НОМЕР_2 відповідно до вимог керівних документів, начальник військ зв`язку Збройних сил України - начальник Головного управління зв`язку та інформаційних систем Генерального штабу Збройних сил України направив відповідне клопотання на адресу начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України № 308/31/6735 від 10.05.2016.

Начальником військ зв`язку Збройних сил України - начальником Головного управління зв`язку та інформаційних систем Генерального штабу Збройних сил України на підставі рапорту командира військової частини НОМЕР_1 від 01.11.2017 №2238, було надано позивачеві дозвіл на проживання з дотриманням правил техніки безпеки в будівлі № НОМЕР_3 військового містечка № НОМЕР_2 за адресою АДРЕСА_1 .

01.01.2017 року, у зв`язку зі зміною керівництва частини, був укладений договір на проживання позивача №15 від 01.01.2017.

Позивач є побутовим споживачем комунальних послуг, у тому числі, електроенергії.

З січня 2023 року рахунки за спожиті позивачем комунальні послуги відповідач видавав за загальними засобами обліку та поділом цих показників на кількість проживаючих.

Відповідно до Наказу від 31.07.2018 року № 380 «Про затвердження Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» під спеціально пристосовані казарми виділяються будівлі, які розташовані на території військової частини, для тимчасового проживання військовослужбовців та не зареєстровані в виконавчих органах місцевого самоврядування як об`єкт житлового фонду.

Оплата комунальних послуг та енергоносіїв, спожитих військовослужбовцями рядового, сержантського та старшинського складу військової служби за контрактом, які розміщені в спеціально пристосованих казармах, здійснюється військовою частиною в межах кошторисних призначень на відповідний рік.

У разі розміщення одружених військовослужбовців, осіб офіцерського складу та членів їх сімей або проживання осіб, звільнених з військової служби в запас або відставку, та членів їх сімей (за їх згодою), які залишилися перебувати на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлового приміщення для постійного проживання, оплата комунальних послуг та енергоносіїв здійснюється відповідно до укладених з ними договорів. У таких випадках відшкодування коштів військовій частині, витрачених на оплату комунальних послуг та енергоносіїв, проводить військовослужбовець за тарифами для населення.

У відповідності до вимог зазначеної Інструкції позивач своєчасно здійснює оплату за спожиті комунальні послуги за тарифами для населення.

Відповідач в січні 2023 року повідомив жителів військового містечка, що з січня 2023 року вони, в тому числі і позивач, мають оплачувати житлово-комунальні послуги із промисловими тарифами та надавати відповідні рахунки позивачу та іншим мешканцям.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , треті особи: Міністерство оборони України, Київське квартирно-експлуатаційне управління, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, внаслідок порушення прав споживача, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач, та члени його сім`ї проживають у спеціально переобладнаній будівлі на підставі договору наймання житлового приміщення, укладеного 01.09.2010 між ним та Військовою частиною НОМЕР_1 , що відповідає вимогам, визначеним статтями 820, 822 ЦК України, на позивача поширюється положення абз. 5 пункт 5 розділу ІV Інструкції № 380 у частині відшкодування ним коштів військовій частині, витрачених на оплату комунальних послуг та енергоносіїв за тарифами для населення.

Отже, право позивача порушене та підлягає захисту. Тому вимога позивача про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити перерахунок спожитих комунальних послуг та електроенергії за тарифами для населення підлягає задоволенню.

Натомість вимога про зобов`язання відповідача і в подальшому здійснювати нарахування за спожиті комунальні послуги за тарифами для населення задоволенню не підлягає, оскільки вказана вимога передбачає захист прав на майбутнє, що суперечить завданням цивільного судочинства, згідно з яким суд захищає порушене, невизнане або оспорюване право (частина перша статті 2 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 березня 2025 року, відповідає.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 67 Житлового кодексу України плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно зі статтями 1, 4, 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку встановленому законодавством.

Відповідно до статей 11, 12, 17, 26 Закону України «Про електроенергетику» державне регулювання діяльності в електроенергетиці провадиться шляхом формування тарифної політики відповідно до законодавства.

Статтею 10 Закону України «Про Збройні Сили України», з метою приведення квартиро-експлуатаційного забезпечення військ у відповідність до вимог чинного законодавства, враховуючи порядок фінансування квартирно-експлуатаційного забезпечення, утримання, експлуатації та обліку фондів, наказом Міністерства оборони України від 03 липня 2013 року № 448, затверджено «Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України» (далі - Положення № 488).

Згідно з пунктами 1.3., 2.4. Положення № 488, основними завданнями квартирно-експлуатаційного забезпечення та Київського КЕУ є забезпечення військових частин комунальними послугами та енергоносіями; участь в організації забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями; здійснення безпосереднього квартирно-експлуатаційного забезпечення військових частин, дислокованих у межах відповідальності.

Відповідно до пункту 7.11. Положення № 488 порядок оплати житлово-комунальних послуг та квартирної плати в спеціально пристосованих казармах визначається відповідно до вимог Інструкції № 737.

Інструкція № 737 втратила чинність відповідно до наказу Міністра оборони України від 31 липня 2018 року № 380, яким затверджено Інструкцію № 380.

Пунктами 2, 4 розділу ІV Інструкції затвердженої наказом Міністра оборони України від 31 липня 2018 року № 380 передбачено, що у разі відсутності службових жилих приміщень: військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом осіб офіцерського складу і не перебувають у шлюбі, розміщуються у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян, а сімейні - у сімейних гуртожитках. За відсутності вільних місць в гуртожитку військова частина зобов`язана орендувати їм житло або за їх бажанням виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення; військовослужбовці рядового, сержантського і старшинського складу, які не перебувають у шлюбі, розміщуються безоплатно в спеціально пристосованих казармах у розташуванні військової частини, а сімейні - у сімейних гуртожитках; іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців, призваних за мобілізацією до укладення ними контракту) військова частина зобов`язана орендувати житло або за їх бажанням виплачувати грошову компенсацію за піднайом (найом) жилого приміщення в порядку, визначеному законодавством.

Під гуртожитки виділяються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети житлові будинки, казарми та інші будівлі, які належать до житлового фонду Міноборони та мають бути зареєстровані у виконавчому органі місцевих органів самоврядування.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Інструкції № 380 під спеціально пристосовані казарми виділяються будівлі, які розташовані на території військової частини, для тимчасового проживання військовослужбовців та не зареєстровані у виконавчих органах місцевого самоврядування як об`єкт житлового фонду.

На спеціально пристосовані казарми КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району оформлює документи, що підтверджують їх технічний стан, у яких зазначається кількість місць для проживання. Житлово-побутові умови в таких казармах мають відповідати вимогам, які висуваються до гуртожитків, призначених для проживання одиноких громадян.

У разі розміщення одружених військовослужбовців, осіб офіцерського складу та членів їх сімей або проживання осіб, звільнених з військової служби в запас або відставку, та членів їх сімей (за їх згодою), які залишилися перебувати на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлового приміщення для постійного проживання, оплата комунальних послуг та енергоносіїв здійснюється відповідно до укладених з ними договорів. У таких випадках відшкодування коштів військовій частині, витрачених на оплату комунальних послуг та енергоносіїв, проводить військовослужбовець за тарифами для населення (абз. 5 пункт 5 розділу ІV Інструкції № 380).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

З системного аналізу вказаних вище нормативно-правових актів, якими регулюється порядок надання комунальних послуг та їх вартість, вбачається, що одружені військовослужбовці, особи офіцерського складу та члени їх сімей, які проживають у спеціально пристосованих казармах, будівлях і спорудах, переобладнаних для тимчасового проживання військовослужбовців, не зареєстрованих в органах місцевого самоврядування як житлові приміщення, починаючи з серпня 2018 року, здійснюється відповідно до укладених з ними договорів, а відшкодування коштів військовій частині, витрачених на оплату комунальних послуг та енергоносії, військовослужбовець проводить за тарифами для населення.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, відповідачем не спростовано, що позивач (військовослужбовець) та члени його сім`ї проживають у спеціально переобладнаній будівлі, яка розташована на території в/ч НОМЕР_1 , яка виділена під тимчасове проживання військовослужбовців, на підставі договору найму №15 від 01.01.2017року, укладеного між ним та в/ч НОМЕР_1 . На позивача поширюється положення абз. 5 пункт 5 розділу ІV Інструкції № 380 у частині відшкодування ним коштів військовій частині, витрачених на оплату комунальних послуг та енергоносіїв за тарифами для населення.

Доказів зворотнього відповідачем не надано та матеріали справи не містять.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині та зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити з 01 січня 2023 року перерахунок вартості спожитих ОСОБА_3 ем комунальних послуг за адресою Військове містечко НОМЕР_2 по АДРЕСА_3 за тарифами для населення.

Доводи апеляційної скарги про те, щорішенням ТВО Міністра оборони України №9557/з від 21.09.2009 року було визначено порядок отримання дозволу на переобладнання нежитлових приміщень під житло для тимчасового проживання військовослужбовців та членів їх сімей, а саме: за погодженням з Головним квартирно-експлуатаційним управлінням (з 2018 року правонаступник - Головне управління майна та ресурсів) та виключно з дозволу Міністра оборони України, правильності висновків суду не спростовують, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Верховний Суд зауважує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).

Предметом даної справи є позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , треті особи: Міністерство оборони України, Київське квартирно-експлуатаційне управління, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, внаслідок порушення прав споживача.

Правомірність/неправомірність надання дозволу на переобладнання нежитлових приміщень під житло та порядку надання дозволу на тимчасове проживання військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 та членів їх сімей у період з 2009 по 2018 роки не були предметом позову в суді першої інстанції, а тому суд апеляційної інстанції не може в межах справи про житлово-комунальні послуги надавати оцінку законності прийняття рішень ТВО Міністра оборони України №9557/з від 21.09.2009 року та Головного квартирно-експлуатаційного управління.

Крім того, ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції відповідачем не надано судового рішення, яке б набрало законної сили та яким був би встановлений факт неправомірності надання дозволу на переобладнання нежитлових приміщень під житло та порядку надання дозволу на тимчасове проживання військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 та членів їх сімей у період з 2009 по 2018 роки.

Доводи апеляційної скарги про те, що будівлі військового містечка № НОМЕР_2 не належать до спеціально пристосованих казарм, оскільки згідно витягу з Єдиного державного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна підтверджується, що комплекс будівель військового містечка № НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 не містить об`єкти житлового фонду, тому на позивача не розповсюджується дія положення абз. 5 пункт 5 розділу ІV Інструкції № 380, що є підставою для нарахування комунальних послуг за тарифами для юридичних осіб, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Згідно з абз. 1 частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції Закону № 1510-VI від 11 червня 2009 року) держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 12 Порядку №1081 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 04 червня 2014 року № 162) службові житлові приміщення надаються військовослужбовцям згідно з рішенням командира військової частини, яке погоджується з квартирно-експлуатаційним органом, за місцем проходження ними військової служби. Аналогічна норма міститься у розділі ІV Інструкції № 380.

Згідно з абз. 2 пункту 5 розділу ІV Інструкції № 380 на спеціально пристосовані казарми КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району оформлює документи, що підтверджують їх технічний стан, у яких зазначається кількість місць для проживання. Житлово-побутові умови в таких казармах мають відповідати вимогам, які висуваються до гуртожитків, призначених для проживання одиноких громадян.

З аналізу вищевказаних нормативних актів вбачається, що обов`язком командира в/ч є забезпечення військовослужбовців жилими приміщенням у порядку, визначеному Інструкцією № 380. При цьому Інструкцією № 380 саме на КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району покладено обов`язок щодо оформлення документів, що підтверджують технічний стан казарми, починаючи з серпня 2018 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що будівля № 3 військового містечка № НОМЕР_2 не переобладнана встановленим порядком та немає відповідного статусу в розумінні п. 6.2. Інструкції №737, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Згідно з підпунктом 7.11 Положення про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України № 448 від 03.07.2013, порядок оплати житлово-комунальних послуг та квартирної плати в спеціально пристосованих казармах визначається відповідно до вимог Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом МО України від 30 листопада 2011 року № 737, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 року за № 24/20337 (із змінами), яка втратила чинності від 16.10.2018 на підстава - z1020-18.

Чинною Інструкцією з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України № 380 від 31.07.2018, передбачено, що у разі розміщення одружених військовослужбовців, осіб офіцерського складу та членів їх сімей або проживання осіб, звільнених з військової служби в запас або відставку, та членів їх сімей (за їх згодою), які залишилися перебувати на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання житлового приміщення для постійного проживання, оплата комунальних послуг та енергоносіїв здійснюється відповідно до укладених з ними договорів. У таких випадках відшкодування коштів військовій частині, витрачених на оплату комунальних послуг та енергоносіїв, проводить військовослужбовець за тарифами для населення (п.5 розділу ІV Інструкції №380).

Командир військової частини видає наказ та укладає з військовослужбовцем договір про надання комунальних послуг, при цьому вартість комунальних послуг та енергоносіїв відшкодовується військовій частині військовослужбовцем за тарифами для населення, крім неодружених військовослужбовців рядового, сержантського та старшинського складу військової служби за контрактом, які проживають безоплатно.

У разі відсутності у військовій частині військовослужбовців відповідних категорій, які розміщуються у спеціально пристосованих казармах (переобладнаних будівлях) відповідно до вимог цієї Інструкції, в них можуть тимчасово розміщуватися інші військовослужбовці за їх згодою (п.п. 19-20 Розділу IV Інструкції №380).

Отже, зазначеними нормами матеріального права регламентовано, що військовослужбовці, які проживають в спеціально пристосованих казармах, відшкодовують вартість отриманих ними комунальних послуг і спожитих електроносіїв за тарифами для населення, що є соціальною гарантією для військовослужбовців вказаної категорії, та не може бути звужена.

Доводи апеляційної скарги про те, що Військова частина НОМЕР_1 не є виробником/надавачем жодної з комунальних послуг, відповідно не забезпечує комунальними послугами військове містечко № НОМЕР_2 , правильності висновків суду першої інстанції не спростовують , з огляду на наступне.

Порядок укладання, зміни і припинення договорів про надання комунальних послуг визначений у статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», за змістом якої договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача.

Особливістю спірних правовідносин є те, що позивач є мешканцем житлового фонду військового містечка, експлуатація якого, зокрема, і забезпечення його комунальними послугами, здійснюється з певними особливостями, що пов`язані з його правовим статусом.

Так, пунктом 1.2 Положення №448 визначено, що військове містечко - це майновий комплекс будівель, споруд, іншого нерухомого військового майна разом з казарменим фондом, житловим фондом, об`єктами соціально-культурного призначення, комунальними спорудами та інженерними мережами, які використовуються для його обслуговування, розміщений на відокремленій земельній ділянці, яка належить до категорії земель оборони.

Зі змісту пункту 1.3 Положення №448 випливає, що утримання і експлуатація фондів військового містечка; забезпечення військових частин комунальними послугами та енергоносіями покладається на квартирно-експлуатаційні органи Збройних Сил України та є їхнім основним завданням.

Відповідно до пунктів 7.4, 8.6, 8.7 Положення №448 забезпечення відповідних фондів військових частин, у тому числі військових містечок, комунальними послугами здійснюється власними засобами квартирно-експлуатаційних відділів та військових частин або іншими підприємствами, організаціями на підставі договорів про надання комунальних послуг, укладених з квартирно-експлуатаційними відділами або військовими частинами.

Водночас, мешканці житлового фонду військових містечок сплачують за користування житлом та спожиті комунальні послуги згідно з чинним законодавством України.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 "Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями" та з метою приведення нормативно-правових актів Міністерства оборони України у відповідність з чинним законодавством, наказом Міністерства оборони України від 30 листопада 2011 року № 737 затверджено Інструкцію про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями.

За змістом пунктів 6.1, 6.2 вказаної Інструкції військовослужбовці офіцерського складу, які проходять військову службу за контрактом і перебувають у шлюбі, та особи, звільнені з військової служби в запас або відставку, які залишились перебувати на квартирному обліку у гарнізонах Збройних Сил України і проживають у казармах та переобладнаних будівлях, компенсують військовій частині вартість отриманих ними комунальних послуг і спожитих енергоносіїв за тарифами для населення. У разі відсутності приладів обліку енергоносіїв, тепла та води у договорі відображаються норми їх споживання, як для гуртожитку в цьому населеному пункті.

Та обставина, що між позивачем та постачальниками комунальних послуг не укладено прямих договорів на постачання комунальних послуг не спростовує висновів суду першої інстанції про наявність правових підстав для оплати позивачем вартості комунальних послуг за тарифами для населення, адже відповідно статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в інтересах споживача договір про надання комунальних послуг може бути укладено іншою особою, ураховуючи правовий статус військових містечок та особливості здійснення управління ними.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційних скаргах, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені представником відповідача Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 березня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника відповідача Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 залишено без задоволення, а судове рішення без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача Військової частини НОМЕР_1 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: