ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 526/1362/24 Номер провадження 22-ц/814/3062/25Головуючий у 1-й інстанції Максименко Л. В. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді доповідача Дорош А. І.

Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.

при секретарі: Коротун І. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 30 квітня 2025 року, ухвалене суддею Максименко Л. В., повний текст рішення складено дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

10.04.2024 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя, в якому просила суд: - визнати грошові кошти, які знаходяться на картковому рахунку № НОМЕР_1 , відкритому у ПАТ АБ «Укргазбанк» на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; - виділити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у власність частину грошових коштів від загальної суми коштів, розміщених на картковому рахунку № НОМЕР_1 , відкритому у ПАТ АБ «Укргазбанк» на ім`я ОСОБА_2 , що є спільною сумісною власністю, стягнути їх із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ; - стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 28.02.2006. Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 19.02.2024 у справі №526/4962/23 шлюб розірвано. За час перебування у шлюбі сторони накопичували грошові кошти, що розміщуються на картковому рахунку № НОМЕР_1 , відкритому у ПАТ АБ «Укргазбанк». Вказаний рахунок оформлено на ім`я ОСОБА_2 , проте кошти, які вносилися на рахунок належали подружжю на праві спільної сумісної власності. Після розірвання шлюбу відповідач на власний розсуд, без відома позивача користується спільними заощадженнями, витрачає їх на власні потреби. На даний час, ОСОБА_1 є особою пенсійного віку, єдиним доходом є пенсія по інвалідності, розмір якої становить 2 760 грн на місяць. Вказаних коштів позивачу не вистачає ні на ліки, ні на прожиття. Добровільно ОСОБА_2 відмовляється виплатити половину суми заощаджень, оскільки вважає себе єдиним власником коштів. Грошові кошти, які розміщуються на картковому рахунку № НОМЕР_1 , відкритому у ПАТ АБ «Укргазбанк», є спільною сумісною власністю подружжя і підлягають поділу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частинах, оскільки рахунок був відкритий у період зареєстрованого шлюбу.

07.03.2025 до Гадяцького районного суду Полтавської області надійшла заява ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, в якій просила суд: - визнати грошові кошти, які надходили на рахунок НОМЕР_2 (картковий рахунок № НОМЕР_1 ), відкритий у ПАТ АБ «Укргазбанк» на ім`я ОСОБА_2 , за період з вересня 2022 по березень 2024 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; - виділити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у порядку поділу майна подружжя частину грошових коштів, які надходили на розрахунковий рахунок НОМЕР_2 , відкритий в АБ «Укргазбанк» на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з вересня 2022 по березень 2024 в сумі 517 780,62 грн; - стягнути з відповідача судові витрати, пов`язані з розглядом справи (а.с. 66б-69).

Рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 30 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково.

Визнано залишок грошових коштів на розрахунковому рахунку НОМЕР_2 (картковий рахунок № НОМЕР_1 ), відкритому у Публічному акціонерному товаристві Акціонерний банк «Укргазбанк» на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на 19.03.2024 на час розірвання шлюбу у розмірі 453 091,26 грн спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину залишку грошових коштів станом на 19.03.2024, які знаходяться на розрахунковому рахунку НОМЕР_2 (картковий рахунок № НОМЕР_1 ), відкритому у Публічному акціонерному товаристві «Акціонерний банк «Укргазбанк» на ім`я ОСОБА_2 , що складає 226 545,63 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 2 265 грн 29 коп.

Решту позовних вимог - залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спільним майном подружжя за спірний період до моменту розірвання шлюбу є заробітна плата відповідача за виключенням утриманих податків і зборів та витрачених коштів в інтересах сім`ї за період з вересня 2022 по 19.03.2024, яка в залишку становить 453 091,26 грн. При цьому, за обставин справи зазначені грошові кошти були набуті колишнім подружжям сторін за час їх шлюбу, що учасниками судового розгляду під сумнів не ставиться. Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами існували сімейні правовідносини. За 3 роки до часу розірвання шлюбу майном, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, є грошові кошти у вигляді заробітної плати, які надходили на поточний банківський рахунок, відкритий в АБ «Укргазбанк» на ім`я ОСОБА_2 , та залишок яких на поточному рахунку на момент розірвання шлюбу підлягає розподілу, виходячи з рівності часток у спільному майні подружжя.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, щоОСОБА_2 дійсно перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем і відповідно до наданих банківських документів отримав заробітну плату у період з вересня 2022 по березень 2024 в сумі 1 286 411,49 грн. Оскільки сторони проживали і проживають на даний час однією сім`єю, дані кошти знімалися за спільною згодою і витрачалися спільно на проживання, придбання продуктів харчування, придбання одягу, оплату комунальних послуг та ремонт і утримання домоволодіння, в якому мешкають на сьогоднішній день. Поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що позивач, незважаючи на розірвання шлюбу, проживає з відповідачем і всі витрати отриманої ОСОБА_2 заробітної плати по сьогодні проводаться за спільною згодою. Суд першої інстанції не зважив, що позивач не заперечувала щодо витрат цих грошей на спільні потреби та ремонт помешкання, про що вона заявила у судовому засіданні. Не зважаючи, що до кінця судового засідання позовні вимоги позивачем не було змінено, суд першої інстанції вийшов за їх межі і стягнув з ОСОБА_2 відповідну суму. Більш того, є суттєвим те, що позивач вводить в оману суд по суті позовних вимог, так і в цілому, оскільки у позові зазначила, що їй тяжко вижити на єдину пенсію розміром 2 600 грн, що не відповідає дійсності. Позивач за рішенням суду отримує аліменти, які сплачує відповідач їй у розмірі частини заробітку, і лише за березень 2025 вона отримала окрім своєї пенсії, ще частину заробітної плати відповідача, частину його пенсії, що в цілому становить понад 20 000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що подружжя Шульгів 28.02.2006 у відділі реєстрації актів цивільного стану Гадяцького РУЮ Полтавської області зареєструвало шлюб, актовий запис №45 (а.с. 8).

Рішенням Гадяцького районного суду від 19.02.2024 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 9-10).

ОСОБА_1 має третю групу інвалідності та отримує пенсію по інвалідності щомісячно у розмірі 2 760 грн (а.с. 7, 11).

Рішенням Гадяцького районного суду від 07.08.2024 на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на її утримання у розмірі частини всіх видів заробітку відповідача, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду, і довічно (а.с. 78-79).

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 працював у Полтавському відділенні бурових робіт Філії Бурове управління «Укргаз» АТ «Укргазвидобування» та отримував заробітну плату і за період з вересня 2022 по березень 2024, відповідно довідки про доходи, отримав заробітну плату в сумі 1 286 411,49 грн (а.с. 59).

Згідно виписки по рахунку відкритому в АБ «Укргазбанк» на ім`я ОСОБА_2 за період з 19.03.2021 по 19.03.2024 надійшли кошти в сумі 1 107 533,41 грн (а.с. 38-47).

Станом на 19.03.2024 залишок коштів становив 453 091,26 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що під час перебування в шлюбі ОСОБА_2 працював у Полтавському відділенні бурових робіт Філії Бурове управління «Укргаз» АТ «Укргазвидобування» та отримував заробітну плату і за період з вересня 2022 по березень 2024, відповідно довідки про доходи, отримав заробітну плату в сумі 1 286 411,49 грн.

Таким чином, на підставі аналізу виписки з особового рахунку ОСОБА_2 та здійснених транзакцій, суд першої інстанції дійшов до висновку, що кошти в сумі 654 442,15 грн були витрачені на потреби сім`ї.

Отже, суд першої інстанції визнав, що поділу як спільне майно подружжя підлягають кошти, отримані відповідачем у вигляді заробітної плати, які є залишком коштів на рахунку в банківській установі на час розірвання шлюбу між сторонами в сумі 453 091,26 грн.

Проте, суд першої інстанції не погодився з доводами позивача про те, що спірні кошти відповідач витрачав на власні потреби та ремонт свого будинку, адже відповідно до ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержано за договором, використане в інтересах сім`ї. Крім того такі доводи позивача не підтверджені належними доказами.

Суд першої інстанції також не погодився з аргументами відповідача про те, що вся його заробітна плата за спірний період була витрачена подружжям на потреби сім`ї та в інтересах позивача на її лікування, оскільки такі аргументи та заперечення належними та допустимими доказами не підтверджуються.

Окрім цього, з виписки по рахунку ОСОБА_2 на час розірвання шлюбу на його рахунку знаходилась відповідна сума коштів 453 091,26 грн, яка не була витрачена подружжям і, очевидно, накопичувалася для спільних потреб.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України, відповідно до ч. 3 та ч. 4 зазначеної статті, майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або заводом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 372 ЦК України, визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За положеннями частини другої статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Статтями 355, 368, 369 ЦК України, ст. 60, 65 СК України визначено порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, зокрема, грошовими коштами, а саме те, що чоловік та дружина розпоряджаються таким майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні правочинів одним з подружжя.

Так, згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, зокрема, грошовими коштами, які перебувають на банківських рахунках, дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у справі №295/98/21, що викладені в постанові Верховного суду від 05.07.2023.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить стаття 368 ЦК України.

За вимогами частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Норми законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

У випадках поділу грошових сум (вкладів), внесених у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, при поділі таких коштів права банківських (фінансових) установ не зачіпаються. Ці вклади, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім`я з подружжя вони внесені, відповідно до статті 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.03.2023 у справі №134/1975/20 (провадження №61-9517ск22)).

Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №209/3085/20).

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного позову є визнання грошових коштів, які надходили на рахунок НОМЕР_2 (картковий рахунок № НОМЕР_1 ), відкритий у ПАТ АБ «Укргазбанк» на ім`я ОСОБА_2 , за період з вересня 2022 по березень 2024 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; - виділення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у порядку поділу майна подружжя частину грошових коштів, які надходили на розрахунковий рахунок НОМЕР_2 , відкритий в АБ «Укргазбанк» на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з вересня 2022 по березень 2024 в сумі 517 780,62 грн.

Розглядаючи цей спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17-ц, провадження №14-325цс18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, провадження №12-80гс20 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц, провадження №14-67цс20 (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, провадження №12-204гс19 (пункт 63)).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (постанова Верховного Суду від 12.06.2023 у справі №712/8602/19 (провадження №61-14809сво21)).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (постанова Верховного Суду від 05.01.2024 у справі №755/12204/18 (провадження №61-2401св21)).

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі №756/8056/19 (провадження №14-94цс21)).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19.03.2025 у справі №757/23415/23-ц (провадження №61-10633св24).

Як правильно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 28.02.2006 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Гадяцького РУЮ Полтавської області, актовий запис №45, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серія НОМЕР_3 (а.с. 8).

Рішенням Гадяцького районного суду від 19.02.2024 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 9-10).

ОСОБА_1 має третю групу інвалідності та отримує пенсію по інвалідності щомісячно у розмірі 2 760 грн (а.с. 7, 11).

Рішенням Гадяцького районного суду від 07.08.2024 на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 стягнуто аліменти на її утримання у розмірі частини всіх видів заробітку відповідача, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду, і довічно (а.с. 78-79).

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 працював у Полтавському відділенні бурових робіт Філії Бурове управління «Укргаз» АТ «Укргазвидобування» та отримував заробітну плату і за період з вересня 2022 по березень 2024, відповідно довідки про доходи, отримав заробітну плату в сумі 1 286 411,49 грн (а.с. 59).

Згідно виписки по рахунку відкритому в АБ «Укргазбанк» на ім`я ОСОБА_2 за період з 19.03.2021 по 19.03.2024 надійшли кошти в сумі 1 107 533,41 грн (а.с. 38-47).

Станом на 19.03.2024 залишок коштів становив 453 091,26 грн.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спільним майном подружжя за спірний період до моменту розірвання шлюбу є заробітна плата відповідача, за виключенням утриманих податків і зборів та витрачених коштів в інтересах сім`ї за період з вересня 2022 по 19.03.2024, яка в залишку становить 453 091,26 грн. При цьому, за обставин справи зазначені грошові кошти були набуті колишнім подружжям сторін за час їх шлюбу, що учасниками судового розгляду під сумнів не ставиться. Між сторонами існували сімейні правовідносини. За 3 роки до часу розірвання шлюбу майном, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, є грошові кошти у вигляді заробітної плати, які надходили на поточний банківський рахунок, відкритий в АБ «Укргазбанк» на ім`я ОСОБА_2 та залишок яких на поточному рахунку на момент розірвання шлюбу підлягає розподілу, виходячи з рівності часток у спільному майні подружжя.

В апеляційному суді позивач ОСОБА_1 пояснила, що вона прожила разом з відповідачем близько 30 років, вона має від першого шлюбу доньку та онуку. Вона має намір піти від відповідача, почала шукати собі житло, але колишній чоловік просить її не йти від нього, тому вона залишається проживати в одному будинку з ним до весни, кожен собі веде господарство.

Відповідач апеляційному суду пояснив, що у зв`язку з графіком його роботи він майже вдома не буває, господарство ведуть спільно, він сплачує за комунальні послуги.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції було ухвалено рішення з врахуваннями заяви про збільшення позовних вимог від 07.03.2025.

Доводи апеляційної скарги про те, що вся заробітна плата ОСОБА_2 за спірний період була витрачена подружжям на потреби сім`ї та в інтересах позивача на її лікування, то ці доводи належними та допустимими доказами не підтверджені.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач вводить суд в оману, що їй тяжко виживати на пенсію розміром 2 600 грн, то ці доводи не впливають на законністьта обгрунтованість рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, відповідає вимогам закону та ґрунтується на фактичних обставинах справи.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavinandothersv. Ukraine, №4909/04, § 58).

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Гадяцького районного суду Полтавської області від 30 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2025 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов