Справа № 357/9828/25
Провадження № 2/357/4544/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2025 року місто Біла Церква

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі: головуючого судді Бондаренко О. В., за участю секретаря судового засідання - Бондар П.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду № 3 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В :

26.05.2022 ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом мотивуючи тим, що з 01 вересня 2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 та від спільного проживання вони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вона не має можливості одноосібно забезпечити належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько дитини, який є здоровим та працездатним, інших осіб на утриманні немає, його стан здоров`я дозволяє йому працювати, має можливість сплачувати аліменти на сина у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку, що забезпечить рівність батьків при виконанні обов`язку утримання їх сина. Тому, просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на сина у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду до досягнення дитиною повноліття.

27.06.2025 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання на 27.07.2025 09:30.

27.07.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення засідання на 28.08.2025 09:00, згідно п.1 ч.2 ст. 223 ЦПК України.

11.08.2025 ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, у якому просить позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково та стягнути аліменти на сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Заперечення проти позову обґрунтовує тим, що він систематично бере участь у матеріальному забезпеченні дитини, хоча позивачка негативно налаштовує проти нього сина. 26.02.2022 він зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 та у них народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перебуває на його утриманні. Тому вважає, що розмір аліментів, про стягнення яких просить позивачка, є необґрунтованим та суперечить нормам чинного законодавства. Позивачкою не доведено обставину, що він має можливість сплачувати аліменти, а саме лише посилання, що на батьків покладено обов`язок утримувати дитину до досягнення повноліття, сама по собі не може бути підставою для задоволення позовних вимог. Він не відмовляється від утримання сина, однак, вважає необхідну, достатню для забезпечення потреб сина та таку, що він має можливість сплачувати суму аліментів - 1/6 частини від усіх видів його заробітку.

08.09.2025 ОСОБА_1 подала до суду відповідь на відзив, у якій просила позов задовольнити у повному обсязі та зазначила, що розмір аліментів у частках від доходу залежить від кількості дітей, зокрема, 1/4 частина на одну дитину, одна остаточний розмір визначає суд, враховуючи фінансове становище обох батьків та потреби дитини. Відповідачу відомо, що їх син ОСОБА_6 потребує постійних додаткових витрат на лікування у офтальмолога, з придбанням щороку нових окулярів та вітамінних комплексів для покращення зору, а також лікування у лікарів: ортодонта, отоларинголога та стоматолога. Вона звернулася з позов до суду через те, що має постійно нагадувати відповідачу про утримання сина, адже тільки тоді він перераховує кошти у розмірі 2000,00 грн раз на місяць. Відповідач не надав доказів зі свого місця роботи, отже має можливість дозволити собі не працювати, а питання щодо утримання сина його не бентежить.

Позивачка у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

12.09.2025 судом постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про розгляд справи за відсутності відповідача, у порядку ч.3 ст. 223 ЦПК України, оскільки останній повідомлений належним чином про розгляд справи, подав до суду відзив на позов, не повідомив причини неявки у судове засідання, а наявні у справі матеріали і подані сторонами докази, дають підстави суду ухвалити рішення у справі.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Керуючись практикою Європейського суду з прав людини, суд виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008, Суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З аналізу зазначених норм вбачається, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини, спірні правовідносини, з посиланням на докази та норми права.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Позивачка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 вересня 2012 року та рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 листопада 2019 року, у справі № 357/6708/19, яке набрало законної сили 03.12.2019, шлюб між ними було розірвано, від спільного проживання вони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено копією паспорта від 23.10.2021, копією свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 , копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 , рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 листопада 2019 року, у справі № 357/6708/19, яке набрало законної сили 03.12.2019, копією Витягу з реєстру територіальної громади від 20.06.2025 за № 2025/008199012.

Позивачка - ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , 14 вересня 2021 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 , у зв`язку з чим змінила прізвище з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 », що підтверджено Витягом з реєстру територіальної громади від 04.05.2023 за № 2025/005724414 та копією свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_3 .

Малолітній син сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні, позивачка не має можливості самостійно забезпечити сина усім необхідним для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги зі сторони батька дитини, що не заперечується відповідачем.

З медичних довідок: лікаря офтальмолога ОСОБА_10 від 04.08.2025, Центру офтальмології GlazGo від 19.02.2024, Медичного центру «Beladent» від 11.01.2025, вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив обстеження, йому було призначено лікування та надані відповідні рекомендації лікарів.

Відповідач - ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , 26 лютого 2022 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_11 та від спільного проживання вони мають сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджено копією паспорта від 22.05.2007, копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_4 ,копією свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_5 , копіями Витягів з реєстру територіальної громади від 31.07.2025 за № 2025/010586618 та № 2025/010586830, довідкою Управління обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у Києві та Київській області від 14.07.2025.

При вирішені спору суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України (ст. 180 Сімейного Кодексу України).

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції).

Також, ч. 1 та ч. 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя ( ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 150 Сімейного кодексу України).

Способи виконання обов`язку утримувати дитину визначені ст. 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У даному випадку, позивачка, з якою проживає малолітня дитина, обрала спосіб стягнення аліментів у частці від доходів батька дитини.

Підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням положень ст. 182 СК України.

Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 20245 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років встановлено у розмірі 3196 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Так, з урахуванням рівності батьківських обов`язків, розмір аліментів - 1/4 частина від заробітку (доходу) платника є достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та відповідає принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Відповідач у підтвердження заперечень проти позову вказує на те, що він одружився, у нього є ще один син - ОСОБА_12 , тому він не має можливості сплачувати аліменти на сина ОСОБА_6 у розмірі 1/4 частини його доходів.

Так, відповідачем надано докази щодо його сімейного стану, разом з тим, народження другої дитини не є безумовною підставою для зменшення аліментів, адже, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. (Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 16.09.2020 у справі № 565/2071/19).

При цьому, відповідачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів щодо його стану здоров`я та матеріального становища, що не дозволяє йому сплачувати аліменти на сина ОСОБА_6 у розмірі 1/4 частина від його заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 128 КЗпПУ, при кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти процентів, а у випадках, окремо передбачених законодавством України, - п`ятидесяти процентів заробітної плати, яка належить до виплати працівникові. При відрахуванні з заробітної плати за кількома виконавчими документами за працівником у всякому разі повинно бути збережено п`ятдесят процентів заробітку. Обмеження, встановлені частинами першою і другою цієї статті, не поширюються на відрахування із заробітної плати при відбуванні виправних робіт і при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей. У цих випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти відсотків.

Згідно із ч.1, ч.2 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження», розмір відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника вираховується із суми, що залишається після утримання податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості, зокрема, у разі стягнення аліментів - 50 відсотків.

А згідно ч.3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Таким чином, з доходів відповідача можуть проводитися відрахування на сплату аліментів до 70 %.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві.

Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання.

Також, перебування батьків у шлюбі або його розірвання не впливає на обов`язок батьків утримувати дитину, адже аліменти на дитину є гарантією виконання кожним з батьків свого обов`язку забезпечувати дитину, надавати їй можливість на користування всіма благами соціального забезпечення, належним харчуванням, житлом, розвагами, надати їй захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Аліменти є власністю самої дитини, а не батьків. Батьки лише їх отримують та використовують їх від імені дітей.

Також, відповідно до ч.1 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо).

Таким чином, відповідач, як до присудження аліментів так і після їх присудження, зобов`язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами, у тому числі щодо оплати за лікування дитини.

Відповідач вказує на те, що він не ухилявся від матеріальної допомоги на сина, що підтвердила позивачка, вказуючи на сплату батьком коштів на сина ОСОБА_6 у розмірі 2000,00 грн на її вимогу.

Разом з тим, до суду не надано доказів, що між сторонами наявна добровільна домовленість, відповідно до ст. 181,187,189 СК України, щодо сплати аліментів на сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.06.2025 і до досягнення дитиною повноліття, оскільки визначений спосіб стягнення аліментів та їх розмір відповідає положенням законодавства та інтересам дитини, її рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

Слід зазначити, що згідно з ч.4 ст.273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У порядку ст.141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід держави стягується судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись ст. 180-184 СК України, ст. 12, 76 81, 141, 223, 258, 259, 264 265, 268, 354, 355, 430 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.06.2025 і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення. Учасник справи, якому повний текст рішення не був вручений у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач - ОСОБА_2 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складено 22.09.2025, з урахуванням ч.3 ст.124, ч.6 ст. 259 ЦПК України.

Суддя: О. В. Бондаренко