Провадження № 22-ц/801/1647/2025
Провадження № 22-ц/801/1648/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 рокуСправа № 127/16284/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя доповідач),

суддів Оніщука В. В., Рибчинського В.П.,

за участю секретаря судового засідання Литвин Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу № 127/16284/24 за позовом Вінницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької міської ради до ОСОБА_1 про усунення перешкод шляхом скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки,

за апеляційними скаргами Вінницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької міської ради на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 9.05.2025, ухвалене у складі судді Дернової В.В. в приміщенні суду в м. Вінниця, повний текст постанови складено 19.05.2025, та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 2.06.2025, ухвалене у складі судді Дернової В.В. в приміщенні суду в м. Вінниця, -

в с т а н о в и в :

14.05.2024 перший заступник керівника Вінницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької міської ради звернувся до суду з позовом (вх № 41969) про усунення перешкод Вінницькій міській територіальній громаді у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером :02:103:0060 шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 на дану земельну ділянку площею 0,1 га із одночасним припиненням її права власності на вказану земельну ділянку, а також зобов`язання ОСОБА_1 повернути Вінницькій міській територіальній громаді в особі Вінницької міської ради дану земельну ділянку.

Свої вимоги прокурор мотивував тим, що прокуратурою встановлено порушення вимог земельного та водного законодавства під час набуття у власність громадянами земельних ділянок на території Вінницької міської територіальної громади, що полягає в наступному.

Прокурор вважає, що спірна земельна ділянка (діл.46 вул. Барське шосе кадастровий номер :02:103:0060) відноситься до земель водного фонду, а тому не може перебувати у приватній власності фізичних осіб.

Рішенням Вінницької міської ради № 2164 від 29.05.2015 затверджено технічну документацію щодо інвентаризації земель та поділу земельних ділянок, в зв`язку із змінами якісного стану земельних ділянок, їх меж, розміру, складу угідь, що перебувають у користуванні ПАТ РСТ «Голуба Нива» на території Вінницької міської ради по вул. Барське шосе, б/н, у м. Вінниці, та надання дозволу на розробку технічної документації щодо поділу земельних ділянок.

Рішенням Вінницької міської ради № 2206 від 26.06.2015 затверджено документацію із землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Додатком 4 до даного Рішення затверджено технічну документацію щодо поділу земельних ділянок ПАТ РСТ «Голуба Нива» для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення на території Вінницької міської ради по АДРЕСА_1 , розроблену ДП «Центр державного земельного кадастру» на замовлення ПАТ «Рибоводне сільськогосподарське товариство «Голуба Нива» та віднесено земельні ділянки (серед переліку яких і ділянка АДРЕСА_2 кадастровий номер :02:103:0060) до категорії земель : землі рекреаційного призначення, вид використання : для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення.

Рішенням Вінницької міської ради № 2203 від 26.06.2015 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано земельні ділянки у власність (оренду), згідно із додатками 1, 2.

Додатком 2 до Рішення затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та передано йому безоплатно у власність для індивідуального дачного будівництва земельну ділянку площею 1000 кв.м ( кадастровий номер :02:103:0060), згідно з технічною документацією.

На думку позивача технічна документація із землеустрою, якою відводилися (формувалися) нові ділянки за рахунок земель водного фонду ставка «Качатник», не відповідають положенням ст. ст. 35, 50 Закону України «Про землеустрій» та ч. ч. 1, 3 ст. 186-1 ЗК України, оскільки не є проектами землеустрою та не містять погоджень структурного підрозділу обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, а тому і вищезазначені рішення Вінницької міської ради, якими їх затверджено, є протиправними.

Крім того, в порушення положень ст. 20 ЗК України та ст. 50 ЗУ « Про землеустрій» проекти із землеустрою щодо зміни цільового призначення спірної ділянки не складалися, а у землевпорядній документації не зазначено про зміну цільового призначення спірної ділянки.

Знаходження на ділянці водного об`єкту та прибережної захисної смуги виключає можливість її використання для індивідуального дачного будівництва.

У порушення норм ст. 9 та ст. 35 ЗУ «Про державну експертизу землевпорядної документації» обов`язкова державна експертиза проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок водного фонду не проводилася.

Маючи намір безоплатно отримати у власність спірну земельну ділянку ОСОБА_2 у порушення норм ст. 118 ЗК України не розробив проекту землеустрою щодо відведення ділянки, належних погоджень органів охорони навколишнього природного середовища та водного господарства не отримав, дійсне цільове призначення ділянки та фактичне розташування на ній ставка «Качатник» приховав, що свідчить про протиправність його дій.

З огляду на цільове призначення земельної ділянки, як ділянки водного фонду позивач вважає, що ОСОБА_2 протиправно набув право приватної власності на неї для індивідуального дачного будівництва.

Крім того, реєстрація права власності на спірну земельну ділянку за ОСОБА_2 є незаконною, так як останній не міг 20.08.2015 подати державному реєстратору заяву для проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:103:0060, так як помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому в силу ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності на вказану землю ОСОБА_2 не набуто відповідно до вимог ст. 125 ЗК України.

З урахуванням того, що державна реєстрація за ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку проведена з порушенням ст. ст. 9, 10, 13 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно він не набув права власності на неї, а тому дана земельна ділянка не є об`єктом спадкування і до спадкової маси не увійшла, що свідчить про відсутність порушеного права у ОСОБА_1 стосовно неї.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, прокурор з посиланням на висновки Верховного Суду та ст. 391 ЦК України, ч. 2 ст. 152 ЗК України просив розглядати позов, як негаторний та усунути перешкоди Вінницькій міській територіальній громаді у здійсненні права користування та розпорядження спірною земельною ділянкою водного фонду, шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 із одночасним припинення її права власності на дану земельну ділянку, а також зобов`язати ОСОБА_1 повернути Вінницькій міській територіальній громаді в особі Вінницької міської ради дану земельну ділянку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 9.05.2025 у задоволенні позовних вимог Вінницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької міської ради відмовлено.

Додатковим рішенням суду від 2.06.2025 з Вінницької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 стягнуто витрати на професійну правничу допомогу у сумі 30000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду та додатковим рішенням суду першим заступником керівника Вінницької обласної прокуратури подані апеляційні скарги у яких, з посиланням на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та додаткове рішення і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Основними доводами апеляційних скарг зазначено, що суд першої інстанції дійшов хибних висновків про правомірність набуття ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку, оскільки крім того, що рішенням Вінницької міської ради йому не надавався дозвіл на розроблення проекту землеустрою, так ще і заяву про розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для індивідуального дачного будівництва та набуття права власності на неї від імені ОСОБА_2 було подано після припинення його правоздатності (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ). Також, суд не звернув уваги на доводи позивача про те, що передача у приватну власність земель водного фонду для індивідуального дачного будівництва законом не передбачена. Судом не досліджено та не надано жодної правової оцінки тій обставині, що проект землеустрою щодо відведення ділянки розроблено без належного погодження органів охорони навколишнього природнього середовища та водного господарства, дійсне цільове призначення ділянки та фактичне розташування на ній ставка «Качатник» приховано, що свідчить про протиправність вибуття землі. Судом першої інстанції також не були враховані правові висновки Верховного Суду, відповідно до яких вимога про скасування рішень суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію не є належним способом захисту прав та інтересів позивача. Також прокурор зазначає, що позивачем обраний правильний спосіб захисту, оскільки зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі, саме вимога про зобов`язання повернути земельну ділянку є вірним способом захисту законного володільця земельної ділянки водного фонду, так як даний позов є негаторним. Судом також була надана неправильна оцінка рішенням Вінницької міської ради від 28.11.2013 року № 1507 та від 30.05.2014 року №1729, а також не враховано, що наявними у справі доказами підтверджено той факт, що ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем, оскільки отримала земельну ділянку безоплатно в порядку спадкування, хоча повинна була знати про незаконність такого набуття.

Підставами для скасування додаткового рішення суду прокурор зазначив допущені порушення судом першої інстанції норм процесуального права та стягнення необґрунтовано неспівмірного розміру судових витрат на правничу допомогу.

На спростування висновків суду першої інстанції до апеляційної скарги прокурором додано нові докази, які він просить приєднати до матеріалів справи.

У судовому засіданні представник відповідача, висловлюючи свою позицію, заперечив щодо долучення даних доказів до справи, та пояснив, що посилаючись та надаючи до суду примірник рішення Вінницької міської ради від 06.02.2014 № 280 «Про проект рішення міської ради «Про затвердження обґрунтування та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки» (без ідентифікації осіб) він не стверджував, що у даному рішенні надавався дозвіл ОСОБА_2 , а вказував лише про наявність такого рішення у вільному доступі.

Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом апеляційної інстанції доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (подібні за змістом висновки викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 26.02.2019 у справі № 913/632/17, від 13.01.2021 у справі № 10/Б-921/1442/2013).

Водночас, Верховний Суд неодноразово вказував, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 367 ЦПК України колегія суддів приходить висновків про відмову у прийнятті даних доказів, враховуючи, що виняткових обставин своєчасного неподання їх до суду першої інстанції не надано.

1.07.2025 представником відповідача адвокатом Браславець Я.Ю. подано відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить відмовити у задоволенні апеляційних скарг, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У судовому засіданні заступник начальника відділу Вінницької обласної прокуратури Кавун О.І. підтримала апеляційні скарги та просила їх задовольнити. Надала пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі.

Представник відповідача адвокат Браславець Я.Ю. просив відмовити у задоволені апеляційних скарг, а рішення та додаткове рішення Вінницького міського суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, переглянувши справу за наявними в ній доказами, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга на рішення суду підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга на додаткове рішення підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо рішення суду першої інстанції від 9.05.2025 апеляційний суд зазначає наступне.

Рішення суду першої інстанції частково не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України з наступних підстав.

У справі встановлено наступні обставини.

12.01.1994 Вінницькій рибовідно-меліоративній станції видано Державний акт на право постійного користування землею площею 2,0 гектарів. Землю надано у постійне користування для будівництва господарського центру відповідно до рішення Ради Міністрів Української РСР від 26.10.1981 року № 655-р .

/т. 1 а.с. 235/

19.05.2011 рішенням Вінницької міської ради № 244 «Про затвердження містобудівних обґрунтувань» завершено процедуру по зміні цільового призначення окремих земельних ділянок (внесення змін до генерального плану міста) розпочаті в 2009-2010 роках. Внесено зміни до рішення міської ради від 24.06.2010 року № 2868 « Про внесення змін до містобудівної документації генерального плану міста», виклавши п.1 в наступній редакції:

«1. Надати згоду на розроблення містобудівної документації внесення змін до:

- Генерального плану міста часткової зміни цільового використання земельної ділянки в заплаві р. Вишня, що межує з Барським шосе ( колишній «Качатник»), для розміщення індивідуальної садибної забудови та зміни прибережно-захисної смуги р. Вишня та «Вишенського» ставка;

- містобудівного обґрунтування категорій прибережних територій вздовж р. Південний Буг та його приток в межах м. Вінниця для розміщення індивідуальної житлової забудови садибного типу в районі заплави р. Вишня м. Вінниця зі зміною ПЗС, із подальшим проведенням державної експертизи містобудівної документації, отриманням висновків відповідних служб та погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом у сфері містобудування і архітектури».

/т. 1 а. с. 166/

29.05.2015 рішенням Вінницької міської ради № 2164 затверджено технічну документацію щодо інвентаризації земель та поділу земельних ділянок, в зв`язку зі змінами якісного стану земельних ділянок, їх меж. Розміру, складу угідь, що перебувають у користуванні ПАТ РСТ «Голуба Нива» на території Вінницької міської ради по вул. Барське шосе, б/н у м. Вінниці, та надання дозволу на розробку технічної документації щодо поділу земельних ділянок.

/т. 1 а. с. 101/

29.05.2015 рішенням Вінницької міської ради № 2175 ОСОБА_2 (діл.№46) надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) в межах АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 1000 кв.м для індивідуального дачного будівництва.

Дане рішення набуває чинності за умови прийняття рішення міською радою «Про затвердження технічної документації щодо інвентаризації земель та поділу земельних ділянок, в зв`язку зі змінами якісного стану земельних ділянок, їх меж, розміру, складу угідь, що перебувають у користуванні ПАТ РСТ «Голуба Нива» на території Вінницької міської ради по АДРЕСА_1 , та надання дозволу на розробку технічної документації щодо поділу земельних ділянок».

/т. 2 а. с. 6/

26.06.2015 рішенням Вінницької міської ради № 2203 додатком 2 (п.1.44 та п.2.44) затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (діл. № 46) та передано йому безоплатно у власність для індивідуального дачного будівництва земельну ділянку діл. № 46 площею 1000 кв. м (кадастровий номер :02:103:0060), згідно з технічною документацією. Даний додаток набуває чинності за умови прийняття рішення міською радою «Про затвердження проектів землеустрою, технічної документації із землеустрою, передачу земельних ділянок в оренду, поновлення терміну дії договорів оренди» ( додаток 4).

/т.1 а. с. 63 зворот/.

26.06.2015 рішенням Вінницької міської ради № 2206 «Про затвердження проектів землеустрою, технічної документації із землеустрою, передачу земельних ділянок в оренду, поновлення терміну дії договорів оренди» (Додаток 4), зокрема, затверджено технічну документацію щодо поділу земельних ділянок ПАТ РСТ «Голуба Нива» для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення» на території Вінницької міської ради по АДРЕСА_1 , розроблену Державним підприємством «Центр державного земельного кадастру» на замовлення ПАТ «Рибоводне сільськогосподарське товариство «Голуба Нива» (, юридична адреса: Вінницький район, с. Вінницькі Хутори, вул. Немирівське шосе, 103); віднесено земельні ділянки до категорії земель: землі рекреаційного призначення, вид використання: для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, згідно переліку, у тому числі, земельну ділянку № НОМЕР_1 з кадастровим номером :02:103:0060, площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

/т. 1 а. с. 73, 76/.

21.08.2015 державним реєстратором реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області Левчук І.В. видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, згідно якого власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:103:0060, площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , був ОСОБА_2

/т. 1 а. с. 249/.

27.10.2015 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лисенко О.М. за реєстровим № 2008 посвідчено свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого ОСОБА_1 успадковано після смерті ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :02:103:0060, площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

/т. 1 а. с. 41-42/.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що :

(1) позивачем обрано неналежний спосіб захисту;

(2) позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, оскільки ОСОБА_2 правомірно набув право власності на земельну ділянку, відповідач ОСОБА_1 (спадкоємець) є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки; у спірних правовідносин втручання держави у право власності не відповідає критерію передбачуваності;

(3) позов пред`явлено до неналежного відповідача, адже позивачем оспорюється правомірність власних рішень, прийняття яких жодним чином не залежало від волі як відповідача ОСОБА_1 , так і попереднього власника земельної ділянки - ОСОБА_2 , який помер, тому цивільне право (інтерес) Вінницької міської ради як позивача не могло бути порушено відповідачем.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволені позову з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту зроблено з дотриманням норм матеріального права, однак без дотримання вимог ст. 263 ЦПК України в частині обґрунтованості судового рішення, що у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення у мотивувальній частині. Рішення суду в іншій частині суперечить вимогам ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Так, відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача.

Під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 в справі № 633/408/18).

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Предмет позову повинен мати правовий характер і випливати з певних матеріально-правових відносин.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звертаючись у суд з позовом позивач зазначив : фактичні підстави позову (протиправне вибуття землі водного фонду з комунальної власності, зміна категорії земель у порушення законодавства та громадських інтересів; формування земельної ділянки з невідповідним цільовим призначення; недобросовісність дій ОСОБА_1 щодо реєстрації права приватної власності на землю водного фонду (обмежену в обороті землю); правові підстави позову (статті 19, 20, 21, 58-61, 83, 118, 152, 186-1 ЗК України, статті 88-90 Водного кодексу України, статтю 391 ЦК України); предмет позову (усунення перешкод Вінницькій міській територіальній громаді у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером :02:103:0060 шляхом : скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку та зобов`язання відповідача повернути її Вінницькій міській територіальній громаді).

Відмовляючи у задоволені позову з декількох підстав, а саме : невірно обраний спосіб захисту; не доведення позивачем факту недобросовісності відповідача при набутті права власності на спірну земельну ділянку; пред`явлення позову до неналежного відповідача; відсутність вимог про скасування спірних рішень Вінницької міської ради, суд першої інстанції не врахував вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, відповідно до яких, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5.09.2019 в справі № 638/2304/17).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 8.11.2023 в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).

У постанові Верховного Суду від 7.02.2020 у справі № 826/11086/18 визначено, що повноваження суду щодо визначення меж розгляду справи є субсидіарними та не можуть змінювати предмет і підстави спору, а лише стосуються обсягу захисту порушеного права. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Таким чином, принцип стабільності є визначальним щодо можливості виходу за межі позовних вимог.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції першочергово мав з`ясувати предмет позову, який кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема, у статті 16 ЦК України та у разі обґрунтованості свого висновку про невірно обраний позивачем спосіб захисту, відмовити у задоволені позову саме з даної підстави, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Суд першої інстанції відмовив в позові з декількох взаємовиключних підстав, відтак апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції від 9.05.2025 підлягає зміні, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

У позовній заяві та апеляційній скарзі, які прокурор підтримав у судовому засіданні зазначено, що заявлений позов є негаторним. Підстави та предмет позову не змінювалися.

Досліджуючи правильність обраного позивачем способу захисту прав та інтересів колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (частини перша та друга статті 20 ЗК України).

Землі водного фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Згідно ст.1 Водного Кодексу України, водний об`єкт - природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, лиман, річка, струмок, озеро, водосховище, ставок, канал (крім каналу на зрошувальних і осушувальних системах), а також водоносний горизонт).

Згідно ст. 3 ВК України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд.

Земельні відносини, що виникають при використанні вод, регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про водний фонд, якщо вони не суперечать цьому Кодексу (частина друга статті 3 ЗК України).

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначав, що протиправно набувши право власності на спірну земельну ділянку, яка у відповідності до вимог п. «д» ч. 4 ст. 84 ЗК України не може передаватися у приватну власність, відповідач тим самим створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню власником користування чи розпорядження своїм майном.

Вирішуючи питання способу захисту порушеного права у даному спорі, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29.05.2025 року у справі № 918/938/23 , у яких суд зазначив, що Велика Палата Верховного Суду послідовно дотримується позиції, що у випадках, коли в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що набуття приватної власності на них є неможливим в принципі, то ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки не призводять до заволодіння порушником такою ділянкою. У таких випадках порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Однак, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки не призводять до заволодіння порушником такою ділянкою за наявності одночасно двох умов: 1) знаходження земельної ділянки у приватній власності не допускається в силу закону; 2) наявність зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак земельних ділянок, в силу яких особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що набуття приватної власності на них є неможливим в принципі.

Якщо ж хоча б одна з зазначених умов не дотримана, то наявність державної реєстрації права власності за порушником свідчить про заволодіння ним земельною ділянкою за принципом реєстраційного підтвердження володіння.

Зважаючи, що відповідно до Державного акту на право постійного користування землею від 12.01.1994 року виданого Вінницькій рибовідно-меліоративній станції, земельна ділянка, відповідно до рішення Ради Міністрів Української РСР від 26.10.1991 року № 655-р надавалася для будівництва господарського центру, за рішеннями Вінницької міської ради земельні ділянки були віднесені до земель рекреаційного призначення з видом використання для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, далі передані у власність громадян, як землі для індивідуального дачного будівництва, частина земельних ділянок, переданих у власність громадян були засипані будівельним сміттям, у зв`язку з чим візуально не відповідали землям водного фонду, колегія суддів приходить висновку, що при заявлені вимог про повернення спірної земельної ділянки не була виконана умова наявність зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак, в силу яких особа, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про те, що набуття приватної власності на землі водного фонду є неможливим в принципі.

Колегія суддів зауважує, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів неодноразово висвітлювалось у постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4.07.2018 в справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 в справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) уточнено цей висновок та зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

Отже, віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. При цьому одна з умов застосування як віндикаційного, так і негаторного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів захисту.

Виходячи з викладеного, особа, за якою зареєстроване право власності на об`єкт нерухомості- земельну ділянку, за принципом реєстраційного підтвердження володіння є володільцем такого об`єкта; натомість держава або територіальна громада, за якими не зареєстроване право власності на такий об`єкт, не є його володільцем. Тому в цьому разі права держави або територіальної громади, які вважають себе власниками такого об`єкта, не можуть захищатися негаторним позовом, оскільки це є позов володіючого власника до неволодіючого невласника. Отже, належному способу захисту у таких випадках відповідає позовна вимога про витребування об`єкта нерухомого майна з чужого володіння в порядку віндикації.

При цьому рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння є підставою для внесення запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див., зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11. 2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146)) незалежно від того, чи таке витребування відбувається у порядку віндикації (статті 387-388 ЦК України), чи у порядку, визначеному для повернення майна від особи, яка набула його за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (статті 1212 - 1215 ЦК України), чи у порядку примусового виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (провадження № 12-25гс21, пункт 38)).

Як було встановлено судами, спірна земельна ділянка належала ОСОБА_2 (спадкодавець) на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого державним реєстратором реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області від 21.08.2015 року. Державна реєстрація земельної ділянки здійснена управлінням Держземагенства у м. Вінниці Вінницької області 14.06.2015 року. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.10.2015 року власником даної земельної ділянки є ОСОБА_1 .

Тобто відповідач є особою, за якою зареєстровано право власності на земельну ділянку, та за принципом реєстраційного підтвердження володіння ОСОБА_1 є володільцем такого майна. Натомість Вінницька міська рада (територіальна громада), за якою не зареєстровано право власності на такий об`єкт, не є його володільцем. Договірні відносини між сторонами щодо спірної земельної ділянки відсутні, адже відповідач набула майно у порядку спадкування від власника, якому дана земельна ділянка була передана на підставі рішення Вінницької міської ради від 26.06.2015 року № 2203, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) по АДРЕСА_1 та передано у власність громадян земельні ділянки за рахунок земель, що перебували у користуванні ПАТ РСТ «Голуба нива». Звідси належному способу захисту прав у спірних правовідносинах відповідає позовна вимога про витребування нерухомого майна від відповідача, за яким зареєстроване право власності на об`єкт нерухомості.

Та обставина, що ОСОБА_2 не міг оформити право власності на спірну земельну ділянку, оскільки помер ІНФОРМАЦІЯ_1 також не дає підстав для задоволення позову з огляду на обраний позивачем спосіб захисту.

Колегія суддів звертає увагу, що на час постановлення судом першої інстанції спірного рішення від 09.05.2025 року, набув чинності (9.04.2025) Закон України від 12.03.2025 № 4292-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», яким внесено зміни до статей 261, 388, 390, 391 ЦК України.

Так, статтю 391 ЦК України доповнено частиною другою , відповідно до якої, якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу».

Колегія суддів зазначає, що позивачем у негаторному позові (стаття 391 ЦК України) є позивач (особа, яка володіє річчю : власник/титульний володілець), а відповідачем (особа, яка своєю протиправною поведінкою створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню власником користування чи розпорядження своїм майном), тоді як сторонами віндикаційного позову (стаття 387, 388 ЦК України) є позивач (власник, який втратив можливість володіння річчю) та відповідач (фактичний володілець майна станом на момент подання позову).

У справі встановлено, що на час звернення першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької міської ради з позовом (вх № 41969 від 14.05.2024) до суду, Вінницька міська рада мала статус власника, яка втратила можливість володіння річчю.

За встановлених обставин суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про необхідність захисту інтересів держави шляхом пред`явлення позову про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, який прокурором не заявлений.

Відмова позивача від зміни предмету позову у зв`язку зі зміною законодавчого регулювання відповідних правовідносин, що призвело до неефективності раніше обраного способу захисту, може бути підставою для відмови у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 5.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц).

Саме віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання про втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанова Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18).

З огляду на те, що суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про необхідність захисту інтересів держави шляхом позову про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, який прокурором не заявлений, тобто позивачем обрано невірний спосіб захисту, відтак саме з цих підстав слід відмовити в задоволенні позовних вимог незалежно від інших встановлених судом обставин. Питання обґрунтованості позовних вимог та належного складу сторін судом не вирішується, оскільки підставою відмови в задоволенні позову є обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52)).

Щодо додаткового рішення суду першої інстанції від 2.06.2025, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 751/3840/15, провадження № 14-280цс18).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі (постанова Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20)).

У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі (постанова Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18).

Згідно з частиною першою, другою статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Відповідно до частини четвертої статті 141 ЦПК України якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

У відзиві від 24.06.2024 на позов відповідачем не зазначено орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу /т. 2 а. с. 98-118/.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що відповідачем не було зазначено в поданих до суду заявах по суті орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу, який може понести відповідач в суді першої інстанції.

14.05.2025 Браславець Я.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подано заяву (вх № 43078) в порядку частини восьмої статті 141 ЦПК України про ухвалення додаткового рішення про стягнення з позивача судових витрат на правничу допомогу в розмірі 30000 грн. На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником відповідача надано суду : ордер від 23.09.2024 /т. 4 а. с. 162/, детальний розрахунок від 14.05.2025 /т. 4 а. с. 163/, копію договору про надання правової допомоги № 06/24-ц/1 від 14.06.2024 /т. 4 а. с. 164-165/, копію додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 14.06.2024 № 06/24-ц/1 /т. 4 а. с. 165/, копії квитанцій від 14.05.2025 та від 14.06.2024 /т. 4 а. с. 165 зворотна сторона/, копію акта здачі-приймання послуг до договору від 14.06.2024 № 06/24-ц/1 про надання правової допомоги від 14.05.2025 /т. 4 а. с. 166/.

Відповідачем не доведено, що він не міг передбачити такі витрати на час подання відзиву від 24.06.2024 на позовну заяву (частина четверта статті 141 ЦПК України), враховуючи те, що договір між відповідачем та його представником на правничу допомогу укладено 14.06.2024 № 06/24-ц/1. У пункті 3.3 розділу 3 договору сторони погодили, що відповідач сплачує адвокату 100 % обумовленої суми гонорару в продовж 3 робочих днів з моменту підписання додатку № 1 до договору № 06/24-ц/1. Додаток № 1 до договору про надання правової допомоги підписано 14.06.2024 № 06/24-ц/1. Відповідно до копії квитанції від 14.06.2024 відповідачем було сплачено адвокату 15000 грн відповідно до договору між відповідачем та його представником на правничу допомогу від 14.06.2024 № 06/24-ц/1.

Крім цього, в апеляційній скарзі зазначається про те, що представник відповідача з 15 судових засідань був присутній лише на 5 /т. 5 а. с. 9/.

Суд першої інстанції ухвалюючи додаткове рішення на зазначене увагу не звернув.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з позивача не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова КГС ВС від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Враховуючи обставини справи, те, що відповідач разом з першою заявою по суті спору не зазначив орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу, які очікує понести у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, відповідачем не доведено, що він не міг передбачити такі витрати на час подання відзиву від 24.06.2024 на позовну заяву (частина четверта статті 141 ЦПК України), колегія суддів вважає, додаткове рішення від 2.06.2025 у даній справі підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в стягненні з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, понесених відповідачем.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 1-4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції від 9.05.2025 підлягає зміні, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови; додаткове рішення суду першої інстанції від 2.06.2025 - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в стягненні з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, понесених позивачем та відповідачем в суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Оскільки по суті в позові відмовлено, підстав для розподілу судових витрат понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить стягнути з позивача 15000 грн витрат на правочину допомогу.

Враховуючи обставини справи, те, що відповідач разом з першою заявою по суті спору (у відзиві на позов) не зазначив орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу, які очікує понести у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, відповідачем не доведено, що він не міг передбачити такі витрати на час подання відзиву від 24.06.2024 на позовну заяву (частина четверта статті 141 ЦПК України), враховуючи те, що договір між відповідачем та його представником на правничу допомогу укладено 14.06.2024 № 06/24-ц/1, колегія суддів вважає, що у стягненні з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 15000 грн слід відмовити на підставі частини другої статті 134, частини четвертої статті 141 ЦПК України.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької міської ради на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 9.05.2025 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 9.05.2025 змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Вінницької міської ради на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 2.06.2025 задовольнити.

Додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 2.06.2025 у даній справі скасувати.

У стягнення судових витрат, понесених відповідачем на правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанції відмовити.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за позивачем.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: В. В. Оніщук

В. П. Рибчинський