СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/309/25-ц

пр. № 2/759/5032/25

29 вересня 2025 року м. Київ

Святошинський районний суд міста Києва у складі головуючої судді Горбенко Н.О., за участю секретаря судового засідання Чугай В.М., позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Савенецької-Фурс Т.В., представника відповідача - адвоката Турчина Я.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої залиттям квартири, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої залиттям квартири у розмірі 54 074,18 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . 27.12.2020 року між сторонами було укладено договір оренди квартири № 27-12/20 у період з 01.01.2021 року по 30.06.2021 року. В Акті приймання-передачі квартири в оренду від 27.12.2020 року вказується, що квартира передана в оренду у доброму стані, після ремонту. Зауважень у Орендаря щодо стану квартири немає, пошкодження у квартирі та майні відсутні. Після закінчення 30.06.2021 року строку дії Договору Оренди квартири № 27-12/20 від 27.12.2020 року відповідач продовжила користуватись квартирою за відсутності на це заперечень з боку позивача, відповідно до приписів ст. 764 ЦК України договір оренди квартири» був поновлений на строк, який був раніше встановлений договором, тобто на 6 календарних місяців до 31.12.2021 року.

Позивач вказує, що 27 грудня 2021 року близько 6-ї години ранку, йому зателефонували сусіди з квартири НОМЕР_2 , яка знаходиться на 6-му поверсі під належною позивачу квартирою НОМЕР_1 , яка знаходиться на 7-му поверсі у зв`язку із тим, що з належної позивачу квартири до них у квартиру протікає вода. Отримавши дане повідомлення, позивач почав телефонувати ОСОБА_2 , яка повідомила, що її син прийшов з роботи в ніч на 27.12.2021 року та хотів прийняти ванну, а тому включив воду щоб наповнити ванну теплою водою, приліг почекати поки ванна наповниться водою та заснув, що призвело до витоку води з ванни та залиття підлоги у моїй квартирі НОМЕР_1 та обумовило протікання води у квартиру НОМЕР_2 розташовану поверхом нижче, на 6-му поверсі. ОСОБА_2 запевнила, що протікання води з ванни було незначне і всі наслідки залиття вона усуне за свій рахунок після висихання води у квартирі НОМЕР_1 та у квартирі сусідів НОМЕР_2 на 6-му поверсі.

Позивач зазначив, що повіривши даним обіцянкам, не турбував відповідачку з приводу ремонту квартири, оскільки сусіди з квартири НОМЕР_2 на 6-му поверсі не турбували його з приводу відшкодування їм шкоди завданої залиттям їхньої квартири та вважав, що залиття не завдало значної шкоди як квартирі НОМЕР_1 та і квартирі сусідів НОМЕР_2 на 6-му поверсі.

В кінці січня 2022 року його дружина оглянула квартиру у якій підлога була застелена доріжками та отримала від ОСОБА_2 інформацію, що в даний час вона вже вирішила питання компенсації шкоди з власниками квартири НОМЕР_2 на 6-му поверсі, а після повного висихання підлоги у квартирі НОМЕР_1 , відповідачка вирішить питання ремонту паркету, шпалер та дверей, які від вологи почали погано закриватись.

24.02.2022 року розпочалась агресія російської федерації, тому на певний період часу позивач втратив зв`язок з ОСОБА_2 . На початку березня дружина позивача за допомогою застосунку Вайбер почала зв`язуватись з ОСОБА_2 та дізналась, що вона разом з дочкою переїхали проживати до іншої держави, та не збираються повертатись в Україну до закінчення бойових дій. При цьому, виїжджаючи на проживання за кордон, ОСОБА_2 в супереч умов п. 1.2. Договору вселила без дозволу позивача у квартиру для проживання свого сина ОСОБА_3 та його цивільну дружину. У спілкуванні через застосунок Вайбер ОСОБА_2 наполягала на проживанні у квартирі НОМЕР_1 осіб, яких вона вселила в квартиру без дозволу та не бажала передавати квартиру за Актом приймання-передачі з оренди, з зазначенням пошкоджень квартири та майна у квартирі, що слідує з скріншотів переписки по застосунку Вайбер. Оглянувши у червні 2022 року квартиру НОМЕР_1 у присутності сина відповідача та його цивільної дружини, позивач з`ясував, що квартира знаходиться у край незадовільному стані: паркет у коридорі відслоївся від стяжки підлоги, паркет у вітальні частково демонтований, а в решті місць піднявся «горбиками», паркет у кухні піднявся «горбиками», шпалери на рівні підлоги пожовкли, м`які меблі у кімнатах покриті брудом та плямами, кухонні меблі зіпсовані та покриті брудом та жиром, що слідує з фотографій квартири. За таких обставин, позивач в черговий раз зажадав від ОСОБА_2 негайно звільнити квартиру від сторонніх осіб, які незаконно проживають у квартирі, передати квартиру власнику за Актом приймання-передачі квартири з оренди та здійснити ремонт паркету, шпалер та меблів у квартирі про що вказав у Повідомленні-вимозі від 26.06.2022 року, яке направив засобом поштового зв`язку за місцем реєстрації Відповідачки.

30.06.2022 року засобом поштового зв`язку позивачем було направлено ОСОБА_2 черговий лист-вимогу від 30.06.2022 року про звільнення квартири від проживання сторонніх осіб, передачу квартири з оренди за Актом приймання-передачі та виконання ремонтних робіт у квартирі, бо у противному випадку, власник буде змушений викликати поліцію для встановлення персональних даних осіб, які незаконно проживають у квартирі під час військового стану.

03.07.2022 року особи, яких Відповідачка незаконно вселила проживати в квартиру НОМЕР_1 . висились з квартири, але не передали квартиру з оренди за Актом приймання передачі, а Відповідачка не вжила жодних заходів щодо ремонту квартири.

26.04.2023 року засобом поштового зв`язку позивачем було направлено ОСОБА_2 чергову вимогу від 26.04,2023 року про передачу квартири з оренди за Актом приймання-передачі та про виконання ремонтних робіт у квартирі, яку Відповідачка залишила без відповіді.

09.05.2024 року засобом поштового зв`язку позивачем було направлено ОСОБА_2 чергову вимогу від 08.05.2024 року про передачу квартири з оренди за Актом приймання-передачі та про виконання ремонтних робіт у квартирі. У даній вимогі позивач попередив Відповідачку, що оскільки вона з 27.12.2021 року ухиляється від виконання ремонту у квартирі та не бажає відшкодовувати шкоду завдану залиттям квартири з її вини, тому у травні 2024 року він має намір замовити проведення будівельно-технічної експертизи на вирішення якої поставить питання про встановлення розміру завданої шкоди внаслідок залиття квартири та подасть позов до суду про стягнення шкоди в примусовому порядку.

Вимогу від 08.05.2024 року Відповідачка також залишила без жодної уваги як і інші адресовані їй попередні вимоги.

З метою встановлення та фіксації факту пошкодження оздоблення квартири НОМЕР_1 , позивач 27.06.2022 року запросив оглянути квартиру НОМЕР_1 голову правління ОСББ та співвласників будинку АДРЕСА_1 , де співвласники будинку створили ОСББ «Симиренка, 25А». 27.06.2022 року, за наслідком огляду квартири АДРЕСА_1 , комісія у складі 3-х осіб склала Акт від 27.06.2022 року «Про залиття, аварію, що трапилась на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання), де вказала причину залиття квартири - вина орендодавця яка полягає у недбалості користувача квартирою, та вказала в акті пошкодження оздоблення квартири, які були виявлені на час огляду квартири. 27.06.2022 року позивачем також було подано до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» Житлово експлуатаційна дільниця №1 Заяву від 27.06.2022 року на проведення обстеження квартири НОМЕР_1 на предмет встановлення причин залиття та фіксування шкоди завданої внаслідок залиття. Оскільки дана заява була залишена без розгляду, тому 20.07.2022 року позивачем було повторно подано аналогічну Заяву від 20.07.2022 року. 21.07.2022 року комісія у складі працівників Житлово експлуатаційної дільниці №1 склала Акт від 21.07.2022 року «Про залиття, аварію, що трапилась на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання), де вказала виявлені пошкодження в оздобленні підлоги квартири та вказала, що слідів залиття з вище розташованої квартири не виявлено.

30.10.2022 року позивачем було подано до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» Житлово експлуатаційна дільниця №1 Заяву від 20.10.2022 року на проведення обстеження квартири НОМЕР_1 на предмет фіксування шкоди завданої внаслідок залиття, оскільки станом на 30.10.2022 року відбулась додаткова деформація паркету на підлозі через часткове руйнування стяжки підлоги та сталось пожовтіння та псування шпалер на стінах коридору та вітальні. 03.11.2022 року комісія у складі працівників Житлово експлуатаційної дільниці №1 склала Акт від 03.11.2022 року «Про залиття, аварію, що трапилась на системі центрального опалення, гарячого водопостачання(або холодного водопостачання), де вказала виявлені пошкодження в оздобленні підлоги квартири, виявлені пошкодження шпалер на стінах кімнат та вказала, що слідів залиття з вище розташованої квартири не виявлено.

21.05.2024 року позивач звернувся із Заявою від 21.05.2024 року до судового експерта Чекмарьова Сергія Олександровича про проведення будівельно-технічного експертного дослідження для надання відповіді на питання: - який розмір матеріальної шкоди завданої внаслідок залиття квартири АДРЕСА_1 ?

21.05.2024 року між позивачем та судовим експертом було укладено Договір «На виконання експертного будівельно-технічного дослідження» та було визначено договірну ціну дослідження в розмірі 7 197,16 грн., яка була сплачена мною по платіжній інструкції від 23.05.2024 року та були сплачені послуги банка у сумі 143,94 грн.

31.05.2024 року по Акту виконаних робіт від 31.05.2024 року судовий експерт Чекмарьов Сергій Олександрович передав позивачу Висновок експерта № 06/05-24 від 29.05.2024 року, згідно якого розмір матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири АДРЕСА_1 становить 43 074,18 грн.

Також позивач вказує на завдання йому моральної шкоди з вини відповідача, посилаючись на те, що залиття кватири сталось 27.12.2021 року з вини відповідачки, яка самовільно вселила в квартиру особу дії якої призвели до залиття квартири. При цьому Відповідачка протягом 2-х років та 11 місяців ухиляється від відшкодування шкоди чи ремонту квартири, а позивачу довелось прикладати значні зусилля щоб висели з квартири сторонніх осіб. Небажання Відповідачки передати по Акту приймання передачі квартиру з оренди, небажання забрати залишки свої речей з квартири, які залишились після виселення з квартири сторонніх осіб та небажання виконати ремонт у квартирі, обумовили для позивача неможливість користуватись власністю протягом 2-х років та 11 місяців. Дані обставини обумовили у Позивача душевні та психічні страждання. Завдану моральну шкоду позивач оцінив в сумі 11 000,00 грн. з розрахунку 10,00 грн. за один день протягом періоду часу з дня залиття та по день звернення з позовом до суду та просить суд стягнути моральну шкоду з відповідачки.

13 січня 2025 року ухвалою судді Святошинського районного суду міста Києва позовну заяву ОСОБА_1 направлено за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок залиття передано на розгляд до Святошинського районного суду міста Києва.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 16 травня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала про відкриття провадження у справі була направлена відповідачу на її зареєстроване проживання.

02 червня 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_2 подала відзив на позовну заяву, якому заперечила проти заявлених ОСОБА_1 позовних вимог через їх безпідставність та необґрунтованість. Відповідач вказала, що визнає обставини укладення із позивачем договору оренди належної йому квартири АДРЕСА_1 у період з 01.01.2021 по 30.06.2021 року, після чого договір втратив чинність, оскільки вона не давала згоду на пролонгацію. Також інші обставини, викладені у позові є свідомим перекручуванням або введенням суду в оману. Позивач, як власник квартири, мав доступ до неї, жоден з представників ОСББ та управляючої компанії не бачив відповідача та інших сторонніх осіб, як начебто користувачів житла у відповідний період з 2022 року по 2024 рік, як неправдиво вказує позивач. Відповідач вказала на відсутність доказів належності у позивача права власності на спірну квартиру, такі документи не було їй надано і при укладенні договору оренди квартири. Відповідач вказує на те, що спірна квартира є спільною частковою власністю громадян ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у кожного по частини прав власності на квартиру. Відтак, позивач не є єдиним власником квартири АДРЕСА_1 , а є її співвласником разом з іншими особами у рівних частках, по кожен. Таким чином позивач не має права вимоги до відповідача, оскільки не є одноосібним власником спірної квартири і не наділений повноваженнями діяти від імені інших співвласників.

Також відповідач вказала, що позовні вимоги та твердження в позовній заяві не підтвердженні належними та допустимими доказами, а надані докази слід оцінювати критично, адже вони не доводять вини відповідача, створені в період від 6 місяців до 2.5 років від дати начебто події залиття квартири.

Відповідач не погоджується, що залиття сталося з її вини та вважає відсутніми підстави для покладення на неї обов`язку по відшкодуванню позивачу моральної шкоди.

У відповіді на відзив на позовну заяву ОСОБА_1 вказав, що у договорі про оренду квартири АДРЕСА_1 вказано, що ОСОБА_1 діє від імені та за згодою усіх її співвласників. Інші співвласники квартири підписали документ під назвою «Згода на передачу в користування квартири НОМЕР_1 » від 27.12.2020 року. Вважає необґрунтованими твердження про те, що договір оренди є нікчемним. Позивач вказує на наявність доказів залиття квартири АДРЕСА_1 з вини відповідача, яка без згоди позивача заселила у спірну квартиру свого сина з його цивільною дружиною, чим підтверджується факт користування спірною квартирою відповідачем після 30.06.2021 року. Крім того позивач вказує на визнання відповідачем факту залиття квартири з вини її сина, що підтверджується перепискою у застосунку Вайбер, а також підписаним цивільною дружиною сина відповідача акту про залиття від 27.06.2022 року.

09 червня 2025 року на адресу суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про долучення до матеріалів справи доказів понесення судових витрат на проведення експертизи.

09 червня 2025 року на адресу суд надійшла заява ОСОБА_1 про розгляд справи з повідомленням сторін та про виклик та допит свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Ухвалою Святошинського районного судуд м. Києва від 16 червня 2025 року змінено порядок розгляду справи із спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

16 червня 2025 року через систему «Електронний суд» до суду надішли заперечення ОСОБА_2 про виклик свідків, яке вона просить суд залишити без розгляду, оскільки позивач не обґрунтував чому така зава не була подана ним разом із позовною заявою, а вказані у заяві особи чоловічої статі невідомі та не зрозуміло, які обставини вони можуть підтвердити.

16 червня 2025 року через систему «Електронний суд» до суду надішли заперечення ОСОБА_2 на відповідь на відзив, у яких відповідач зазначила, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем у справі, оскільки не є одноосібним власником нерухомого майна, що було пошкоджено внаслідок залиття квартири АДРЕСА_1 . Крім того відповідач звертає увагу на надання нею доказів відсутності на території України у період з березня 2022 року, що повністю спростовує твердження позивача щодо користування відповідачем спірною квартирою після припинення дії договору. Жодних доказів на підтвердження передачі квартири відповідачем у користування іншим особам матеріали справи не містять. Відповідач вважає надані позивачем роздруківки скріншотів із за стосунку Вайбер є неналежним доказом у справі, оскільки такі докази не дають змогу ідентифікувати осіб у переписці. Позивачем не підтверджено позовну заяву належними, достовірними та достатніми доказами, які б свідчили про вину відповідача у залитті квартири, в праві власності на яку позивач має спільну часткову власність обсягом 25% майнових прав.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 21 серпня 2025 року надано можливість представнику відповідача - адвокату Турчину Я.О. взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовну заяву, просили її задовольнити на підставі викладених обставин та наданих суду доказів.

Представник відповідача Турчин Я.О. , який брав участь у розгляді справи у режимі відеоконференції, заперечив проти задоволення позову у повному обсязі.

Допитаний у судовому засіданні, 27.09.2025 року, свідок ОСОБА_14 та ОСОБА_15 пояснили суду, що їм невідомо хто саме проживав у квартирі АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні допитані свідки: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 .. Дані свідки пояснили суду, що позивач їх запросив в якості свідків для фіксування та складення акту затоплення квартири АДРЕСА_1 . Вони підтвердили, що дійсно бачили пошкоджений паркет після залиття. Відповідачка їм не знайома та двері відчиняла їм невістка орендаря.

Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши наявні матеріали справи, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов наступних висновків.

За приписами ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з положення ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.4,5 ст.319 ЦК України власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

За ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положення ч. 3 ст. 386 ЦК України передбачає, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Згідно з положення ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Зобов`язання з відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати, завдану шкоду в повному розмірі.

Відповідно до ст. 151 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені ЦК України.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Аналіз положень ст. ст. 11, 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання з відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

Вказаного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 27.05.2021 у справі №761/12945/19.

Виходячи з цього, особа, яка вимагає відшкодування збитків (як грошової оцінки матеріальної шкоди), повинна довести факт заподіяння збитків (шкоди), розмір понесених збитків, (шкоди) безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями особи, яка спричинила збитки (шкоду), та самими збитками (шкодою). А відповідач має довести, що такі збитки (шкода) завдані не з його вини.

Позивачу належить довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Також позивач несе тягар доведення перед судом розміру завданої шкоди, зокрема зменшення або знищення майна, яке належить йому на праві власності.

Вказаного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 23.09.2020 у справі № 329/382/19.

Відтак, обов`язковим для встановлення у спірних правовідносинах є факт залиття, встановлення осіб, які винні у такій, шкода заподіяна такою та причинно-наслідковий зв`язок між діями та наслідками. При цьому, на підтвердження позовних вимог позивач повинен надати належні та допустимі докази, які б підтверджували факт виникнення залиття саме з вини відповідача.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20.03.1998 року, виданого Ленінградською РДА м. Києва та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації 06.05.1998 року за № 6291, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності у рівних частках, по частки кожному, а саме ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

27 грудня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір № 27-12/20 оренди квартири, за умовами якого позивач передав відповідачу в оренду квартиру АДРЕСА_1 .

У пункті 1.2. Договору було узгоджено, що квартира здається в оренду виключно для тимчасового проживання двох осіб, без права передачі квартири в суборенду чи користування квартирою іншим особам.

Пунктом 1.3. Договору було обумовлено, що квартира передається в оренду з 01.01.2021 року по 30.06.2021 року.

Пунктом 2.1. Договору було встановлено, що одночасно з передачею квартири в оренду, Сторони складають та підписують Акт приймання-передачі квартири в оренду, у якому вказують перелік майна, що передається в оренду, технічний стан майна та квартири та показники лічильників води, газу, електричної енергії і даний Акт приймання-передачі квартири в оренду є невід`ємною частиною Договору.

На виконання пункту 2.1. Договору, Сторонами договору було складено та підписано Акт приймання-передачі квартири в оренду від 27.12.2020 року.

В Акті приймання-передачі квартири в оренду від 27.12.2020 року вказується, що квартира передана в оренду у доброму стані, після ремонту. Зауважень у Орендаря щодо стану квартири немає. Пошкодження у квартирі та майні відсутні, (пункт 2 Акту).

В Акті приймання-передачі квартири в оренду від 27.12.2020 року також було зазначено перелік майна, яке передається в користування Орендареві, стан майна та показники лічильників встановлених у квартирі, (пункти 3 та 4 Акту).

Пунктом 4.1. Договору було встановлено розмір орендної плати за один календарний місяць.

Пунктом 4.4. Договору було обумовлено, що з дня підписання Акту про передачу квартири в оренду, Орендар сплачує вартість комунальних спожитих протягом календарного місяця.

Судом встановлено, що у період з 01.01.2021 по 30.06.2021 року відповідач проживала у вказаній квартирі на підставі укладеного між сторонами договору, що не заперечується ОСОБА_2 .

При цьому позивач вказує, що після закінчення 30.06.2021 року строку дії Договору №27-12/20 «Оренди квартири» від 27.12.2020 року громадянка ОСОБА_2 продовжила користуватись квартирою за відсутності на це заперечень з його сторони. Відтак позивач вважає, що відповідно до приписів ст. 764 ЦК України Договір №27-12/20 «Оренди квартири» від 27.12.2020 року був поновлений на строк, який був раніше встановлений договором, тобто на 6 календарних місяців до 31.12.2021 року.

Разом з цим, вказана обставина заперечується відповідачем.

Так, згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У ч. 1 ст. 631 ЦК України вказано, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Частиною 1 ст. 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 763, ч. 1 ст. 785 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. У разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Разом з тим, умовами договору оренди сторони не передбачили його пролонгацію. Пунктом 3 договору сторони чітко обумовили строк дії договору до 30.06.2021 року.

Отже, судом встановлено, що договір оренди не передбачає його пролонгації.

Відповідач у справі заперечує факт проживання у спірній квартирі після закінчення дії договору оренди, тобто після 30.06.2021 року.

Посилаючись на те, що після закінчення строку дії договору оренди відповідач відмовлялася звільняти квартиру та передати квартиру позивачу з оренди за Актом приймання-передачі та про виконання ремонтних робіт у квартирі, позивач не надав суду доказів на підтвердження того, що він здійснював вихід до належної йому на праві спільної часткової власності квартири та що відповідач, проживаючи у ній не відчиняла двері, перешкоджала у доступі до квартири тощо.

Дізнавшись про те, що у квартирі проживають інші особи, позивач як власник нерухомого майна не надав доказів звернення до правоохоронних органів щодо виселення із квартири цих осіб, оскільки умовами договору оренди була чітко обумовлена заборона проживання у квартирі будь-яких інших осіб.

Таким чином, позивач фактично погодився з тим, що у квартирі проживають інші особи (зі слів позивача син відповідача з цивільною дружиною). При цьому, зазначене спростовує твердження позивача про те, що у квартирі після закінчення строку дії договору оренди продовжила проживати відповідач.

Правилами статей 12, 13 ЦПК України встановлено, що: цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити стаття 264 ЦПК України.

Заперечуючи проти позову, відповідачка стверджувала що на момент залиття квартири позивача, остання не користувалася не та не проживала у спірній квартирі, а договір оренди припинив свою дію та не був пролонгований. При цьому, відповідач повідомила позивача, що у спірній квартирі проживають інші особи. З вимогами щодо виселення цих осіб з спірної квартири позивач не звертався.

Судом встановлено, що 27.12.2021 року сталося залиття квартири НОМЕР_2 , яка знаходиться на 6-му поверсі під квартирою НОМЕР_1 .

З метою встановлення та фіксації факту пошкодження оздоблення квартири НОМЕР_1 , ОСОБА_1 лише 27.06.2022 року запросив оглянути квартиру НОМЕР_1 голову правління ОСББ та співвласників будинку АДРЕСА_1 , де співвласники будинку створили ОСББ «Симиренка, 25А».

27.06.2022 року, за наслідком огляду квартири АДРЕСА_1 , комісія у складі 3-х осіб склала Акт від 27.06.2022 р «Про залиття, аварію, що трапилась на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання), у якому вказано причину залиття квартири - вина орендодавця, яка полягає у недбалості користувача квартирою та вказала в акті пошкодження оздоблення квартири, які були виявлені на час огляду квартири.

27.06.2022 року позивачем було подано до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» Житлово-експлуатаційна дільниця №1 заяву від 27.06.2022 р. на проведення обстеження квартири НОМЕР_1 на предмет встановлення причин залиття та фіксування шкоди завданої внаслідок залиття. Оскільки дана заява була залишена без розгляду, то 20.07.2022 року ним було повторно подано аналогічну Заяву від 20.07.2022 р.

21.07.2022 року комісія у складі працівників Житлово-експлуатаційної дільниці №1 склала Акт від 21.07.2022 р. «Про залиття, аварію, що трапилась на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання), де вказала виявлені пошкодження в оздобленні підлоги квартири та вказала, що слідів залиття з вище розташованої квартири не виявлено.

30.10.2022 року ОСОБА_1 було подано до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» Житлово-експлуатаційна дільниця №1 Заяву від 20.10.2022 р. на проведення обстеження квартири НОМЕР_1 на предмет фіксування шкоди завданої внаслідок залиття, оскільки станом на 30.10.2022 року відбулась додаткова деформація паркету на підлозі через часткове руйнування стяжки підлоги та сталось пожовтіння та псування шпалер на стінах коридору та вітальні.

03.11.2022 року комісія у складі працівників Житлово-експлуатаційної дільниці №1 склала Акт від 03.11.2022 р. «Про залиття, аварію, що трапилась на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання), де вказала виявлені пошкодження в оздобленні підлоги квартири, виявлені пошкодження шпалер на стінах кімнат та вказала, що слідів залиття з вище розташованої квартири не виявлено.

31.05.2024 року відповідно до складеного судовим експертом Чекмарьовим С.О. передав Висновку експерта № 06/05-24 від 29.05.2024 року, розмір матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири АДРЕСА_1 становить 43 074,18 грн.

Так, відповідно до пункту 2.3.6. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 №76 у разі аварії і залиття квартир складається відповідний акт за встановленою формою, що є додатком №4 до цих же Правил.

Як вбачається зі змісту додатку №4 до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 №76 акт про залиття, аварію, що трапилась на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання), крім іншого має містити дані про те, коли саме трапилось залиття, аварія, місце (з описанням, що трапилося і які наслідки), причину залиття, аварії (чітке зазначення причини, а саме несанкціоноване втручання мешканців квартир у роботу систем (заміна радіаторів, трубопроводів, вентелів, рушникосушарок тощо), незадовільне обслуговування систем, передчасний вихід з ладу радіаторів опалення, трубопроводів, вентилів, гнучких підводок та ін.), висновки комісії (про те, що необхідно зробити, хто заподіяв шкоду та ін.) .

Крім того, факт залиття квартири та його наслідків фіксується актом комісійного обстеження квартири за участю представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та мешканців квартир залитих та з яких відбулося залиття, котрі мають бути ознайомлені з актом та поставити свої підписи про це.

Отже, Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 №76 встановлено порядок та спосіб фіксування факту залиття квартир та його наслідків, встановлення причин залиття, а відтак за заявленими позовними вимогами спосіб їх доведення і є фіксування факту залиття квартири позивача, встановлення причини залиття та його наслідків у спосіб складання акту комісією у складі представників КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», яке є балансоутримувачем будинку АДРЕСА_1 та мешканців квартир, яких стосувалося, або ж могло б стосуватися залиття, а саме залитої квартири та квартири з якої могло б трапитися залиття.

Так, досліджений судом акт від 27.06.2022 року, яким зафіксовано факт залиття квартири позивача, яке сталося 27.12.2021 року, тобто через півроку після залиття. Причиною залиття вказано одноразове залиття через неохайне ставлення до сантехнічного обладнання, слідів залиття з вище розташованої квартири при обстеженні не виявлено. У акті міститься підпис мешканця квартири НОМЕР_3 , проте не вказано прізвище цієї особи.

Аналогічні обставини викладені і в акті про залиття, складеному 03.11.2022 року, з підстав виникнення додаткових пошкоджень внаслідок залиття.

У той же час, комісія проводила обстеження квартири позивача з приводу залиття (аварії) лише через шість місяців та повторно через 11 місяців після залиття квартири.

Як роз`яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, тому, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Позивач не зобов`язаний доводити вину відповідача у заподіянні шкоди. Особа, якій спричинено шкоду, подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір спричиненої шкоди, а також докази того, що саме відповідач її спричинив або є особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Подібні висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.06.2019 року у справі № 61/8496/15-ц, провадження № 14-154цс19.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту завдання шкоди за участю відповідачки.

Наразі, з огляду на встановлені судом обставини вина відповідачки у завданні шкоди позивачу внаслідок залиття переданої в оренду квартири не підтверджена належними та допустимими доказами.

Згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Таким чином, встановивши, що позивач довів тільки факт залиття квартири, однак не довів протиправності дій відповідачки, причинний зв`язок між ними, що могло призвести до залиття квартири позивача, суд доходить висновку, що завдана позивачу майнова шкода не підлягає відшкодуванню відповідачкою.

Натомість як убачається з положень ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Положеннями ст. 49 ЦПК України визначено право позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог та змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (ч. 2 ст. 51 ЦПК України).

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (ч. 4 ст. 51 ЦПК України).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, виключно позивач наділений правом, обирати належного відповідача, до якого він звертається із позовом для захисту своїх прав та інтересів. У разі звернення до суду із позовом до неналежного відповідача, саме на позивача покладається ризик пов`язаний із вчиненням чи невчиненням ним певних процесуальних дій.

Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадком.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом.

Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові.

Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Отже, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

З огляду на зазначене визначення заміна відповідача, зміна предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідача й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи.

Як встановлено судом, позивач не звертався до суду з клопотанням про заміну первісного відповідача належним відповідачем.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач не надав до суду належних та допустимих доказів того, що залиття відбулося з вини відповідача, оскільки остання на час залиття не проживала у спірній квартирі та не користувалася нею, що достеменно було відомо позивачу.

Враховуючи ту обставину, що позивачем не доведено належними або допустимими доказами факт проживання відповідача у спірній квартирі на момент її залиття, відсутність доказів на підтвердження пролонгації дії договору оренди квартири АДРЕСА_1 , підтвердження факту проживання у цій квартирі інших осіб з відома позивача, суд дійшов висновку про пред`явлення ОСОБА_1 позовних вимог у даних правовідносинах до неналежного відповідача - ОСОБА_2 , що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, завданої позивачу внаслідок залиття квартири переданої в оренду.

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Стаття 3 Конституції України. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Межа між майновими і немайновими благами визначається за характерними ознаками. Для немайнових благ це: 1) їх неекономічний характер (відсутність грошового еквівалента); 2) їх неречовий характер (вони не мають матеріальних рис - честь, гідність); 3) їх невіддільність від особистості конкретної людини; 4) їх змінний характер (здоров`я). Приблизний перелік немайнових благ, особистих немайнових прав закріплено у статтях 269-271 ЦК України.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Єдиною підставою цивільно-правової відповідальності є скоєння цивільного правопорушення. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов відповідальності за заподіяну шкоду (загальні умови). Це: а) наявність моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірні рішення, дії чи бездіяльність заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вина заподіювача шкоди.

Наявність негативних змін у психічному стані особи, яких вона зазнала внаслідок завданих їй фізичних і душевних страждань. Складність у тому, що це прояви не ззовні, а психіка суб`єкта. Презумпція наявності моральної шкоди законодавством не передбачена. Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки. А така презумпція має визначатися лише законом. Тому діє ст. 81 ЦПК України про загальний розподіл тягаря доказування. Отже, право на відшкодування моральної шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію.

Протиправність поведінки заподіювача моральної шкоди це поведінка, яка заборонена законом, а протиправна бездіяльність - невчинення особою дій, які вона зобов`язана за законом вчинити. Це протиправні як дія і бездіяльність, так і рішення. Бездіяльність протиправна, якщо особа повинна була вчинити дію, але не вчинила. Ч. 1 ст. 1167 ЦК України і п. 4 постанови Пленуму ВСУ про моральну шкоду не дають підстав говорити про наявність презумпції протиправності дії (бездіяльності) завдавача моральної шкоди. Проте цивільне законодавство ґрунтується на презумпції протиправності поведінки, яка призвела до шкоди, виходячи з принципу генерального делікту: спричинення шкоди особі або майну слід розглядати як протиправне, якщо законом не встановлено інше.

Причинний зв`язок з`ясовується між причиною, тобто протиправністю поведінки, та шкодою, як наслідком. Заподіювач несе відповідальність лише за ту шкоду, яка є наслідком саме його поведінки. Це відповідає концепції причини-умови, яка існує у праві. Тобто, зміст причинного зв`язку полягає у тому, що вчинена неправомірна дія є головною причиною, яка призвела до завдання моральної шкоди. Доволі складно довести причинний зв`язок між моральною шкодою і правопорушенням. Сучасні дослідження в галузі психології є важливими для виявлення посттравматичного синдрому.

Це може бути вина у формі умислу або необережності. Вина є суб`єктивним елементом. Тут діє презумпція заподіювача шкоди (за аналогією майнової шкоди). Ця презумпція полягає не у звільненні позивача від доведення вини заподіювача шкоди, а лише розподіляє обов`язки з доказування. Тому позивач може це доводи, але не зобов`язаний. Відсутність вини повинен довести відповідач. Згідно зі ст. 1167 ЦК Укра їни заподіювач моральної шкоди відповідає за свої дії (бездіяльність) при наявності його вини, за винятком випадків, коли вина відповідно до вимог закону не є необхідною умовою відповідальності за завдану шкоду

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди передбачено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправні діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому суд з`ясовує факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, втрати немайнового характеру.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки, що призвела до заподіяння шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Протягом судового розгляду справи позивачем не доведено завдання відповідачем йому особисто моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір.

Відповідно до вимог ч.1-4 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

З огляду на висновки суду, про відсутність підстав для задоволення позову, понесені позивачем судові витрати пов`язані зі зверненням до суду не підлягають відшкодуванню відповідачкою у порядку передбаченому правилами ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої залиттям квартири - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 29 вересня 2025 року.

Суддя Н.О.Горбенко