ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 359/299/19

провадження № 61-11031св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Офіс Генерального прокурора, Державна фіскальна служба України, Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О. та касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2021 року у складі судді Борця Є. О. та постанову Київського апеляційного суду від 26 червня

2024 року у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, Державної фіскальної служби України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.

Позов мотивовано тим, що позивач є засновником і директором

ПП «Весна». Постановою СУ ПМ ДПА України від 26 червня 2008 року порушено кримінальну справу за фактом вчинення службовими особами

ПП «Весна» злочинів, передбачених частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 КК України.

Позивач зазначав, що постановою СУ ПМ ДПА України від 03 вересня

2008 року було порушено кримінальну справу за фактом вчинення директором ПП «Весна» ОСОБА_1 злочинів, передбачених частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 КК України.

Постановою СУ ПМ ДПА України від 03 вересня 2008 року позивач був притягнений як обвинувачений, йому було пред`явлено обвинувачення

у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 КК України.

Постановою СУ ПМ ДПА України від 20 січня 2010 року ОСОБА_1 був притягнений як обвинувачений, йому було пред`явлено обвинувачення

у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 28, частиною третьою статті 212, частинами першою, другою статті 366 КК України.

20 травня 2009 року позивач був затриманий.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 травня

2009 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Постановою Перечинського районного суду Закарпатської області від

24 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 04 червня 2014 року, кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 28, частиною третьою статті 212 та частиною першою статті 366 КК України, було повернено до Генеральної прокуратури України для організації досудового розслідування.

ОСОБА_1 вказував, що постановою заступника начальника другого відділу розслідування кримінальних проваджень СУ ФР ГУ ДФС

у Закарпатській області від 30 серпня 2016 року кримінальне провадження

в частині обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 212 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу вказаного злочину.

Посилаючись на те, що він був безпідставно притягнений до кримінальної відповідальності та тривалий час перебував під вартою, зазнав душевних страждань, ОСОБА_1 просив відшкодувати йому моральну шкоду

в розмірі 4 038 750 грн, втрачену заробітну плату в розмірі 39 0573,15 грн та дивіденди в розмірі 292 370, 54 грн за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання вказаних грошових коштів з єдиного казначейського рахунка, а також зобов`язати Пенсійний фонд України зарахувати до загального трудового стажу позивача період перебування під вартою, досудовим розслідуванням та судовим слідством.

Суди розглядали справу неодноразово.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 16 серпня 2021 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Державної фіскальної служби України, Державної казначейської служби України та Пенсійного фонду України в частині вимоги про зобов`язання зарахувати до загального трудового стажу період перебування під вартою, досудовим розслідуванням та судовим слідством закрито, оскільки справа в цій частині не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від

16 серпня 2021 року позов задоволено частково.

Відшкодовано ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 000 000,00 грн за рахунок Державного бюджету України шляхом безспірного списання вказаних грошових коштів з єдиного казначейського рахунка.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що постановою від 30 серпня 2016 року кримінальне провадження закрито

у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу злочину.

Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції керувався висновком експерта від 10 жовтня 2019 року

№ 1-10/10, з якого відомо, що орієнтовний розмір компенсації моральних переживань, спричинених позивачу описаною вище психотравмуючою ситуацією, становив 600 мінімальних заробітних плат. Станом на день ухвалення рішення суду розмір мінімальної заробітної плати становить 6 000,00 грн. Ці обставини свідчать про те, що орієнтовний розмір моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 , становив 3 600 000,00 грн (6 000,00 грн х 600). У зв`язку з тим, що вказаний розмір моральної шкоди не узгоджується

з вимогами розумності і справедливості, передбаченими пунктом 6 частини першої статті 3 та абзацом другим частини третьої статті 23 ЦК України, суд дійшов висновку, що він підлягає зменшенню до 1 000 000,00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення дивідендів, суд вказав, що на підтвердження втрачених дивідендів ОСОБА_1 подав лише копію рішення засновника ПП «Весна» від 25 березня 2008 року, зі змісту якого випливає, що за результатами фінансово-господарської діяльності за перший квартал 2008 року йому було нараховано дивіденди в розмірі 15 000,00 грн. Однак позивач був затриманий лише в травні 2009 року. Всупереч частині першій статті 81 ЦПК України ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження нарахування йому дивідендів за другий і третій квартали

2008 року, а також перший квартал 2009 року. Ці обставини свідчать про те, що рішення засновника ПП «Весна» від 25 березня 2008 року не

є достатнім доказом для відшкодування позивачу втрачених дивідендів

в розмірі 292 370,54 грн.

Щодо втраченої заробітної плати суд вказав, що на підтвердження цього ОСОБА_1 надав довідку з індивідуальними відомостями про нього як застраховану особу форми ОК-5 від 17 жовтня 2018 року, копії платіжних відомостей лише за січень, лютий, березень, квітень, травень та червень

2008 року, а також копії виписок з особових рахунків позивача. Всупереч частині першій статті 81 ЦПК України позивач не надав платіжних відомостей за липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2008 року та січень, лютий, березень, квітень 2009 року з інформацією про розміри нарахованої та виплаченої заробітної плати на день його затримання. Ці обставини свідчать про те, що письмові докази, подані ОСОБА_1 , не є достатніми для відшкодування йому втраченої заробітної плати в розмірі 390 573,15 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора, Державної фіскальної служби задоволено частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову

в задоволенні позову.

Ухвалюючи постанову про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що стаття 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» містить вичерпний перелік підстав відшкодування державою шкоди. У матеріалах справи немає відомостей про наявність таких підстав, зокрема, немає виправдувального вироку щодо ОСОБА_1 або рішення, яким були би встановлені факти незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного застосування заходів кримінального провадження та закриття кримінального провадження або кримінальної справи щодо позивача, а тому позивач не

є особою, яка має право на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду від 08 листопада 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, ухвалюючи у справі постанову про скасування рішення місцевого суду та ухвалюючи у справі нову про відмову у задоволенні позову, дійшов передчасних висновків, адже матеріали справи доказів про результат розгляду кримінальної справи № 69-97 за обвинуваченням ОСОБА_1 не містять.

Апеляційний суд лише обмежився вказівкою на те, що в судовому засіданні ОСОБА_1 і представник Офісу Генерального прокурора пояснили, що будь-якого процесуального рішення щодо обвинувачення ОСОБА_1 за частиною другою статті 28, частиною третьою статті 212, частиною першою статті 366 КК України до теперішнього часу не прийнято, доказів щодо закриття щодо ОСОБА_1 кримінального провадження за вказаним обвинуваченням з реабілітуючих підстав сторони не надали, жодних письмових доказів щодо таких відомостей у матеріалах справи немає, як

і немає доказів щодо притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності або про звільнення його від такої з реабілітуючих підстав.

Відсутність у справі доказів вирішення справи № 69-97 про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не може бути підставою відмови у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди, оскільки

в такому випадку на позивача буде покладено надмірний тягар доведення обставин, якими прокурор обґрунтовує безпідставність позову, який лежить на Офісі Генерального прокурора.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Державної фіскальної служби України залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2021 року скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Стягнено з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та 77 000,00 грн на відшкодування заподіяної матеріальної шкоди

у зв`язку із втратою заробітної плати.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що з огляду на закриття кримінального провадження в частині обвинувачення ОСОБА_1

у вчинені злочину, передбаченого частиною третьою статті 212 КК України,

у зв`язку із відсутністю в діях позивача складу злочину, він має право на відшкодування шкоди у зв`язку із незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності, яке проявилося у незаконному пред`явленні кримінального обвинувачення, а також триманні під вартою протягом тривалого часу.

Вирішуючи питання щодо розміру завданої моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню, апеляційний суд керувався тим, що розслідування щодо ОСОБА_1 здійснювалось протягом 2008-2016 років. Із травня

2009 року до червня 2012 року позивач перебував під вартою. У зв`язку із пред`явленням позивачу кримінального обвинувачення, тривалий час перебування його під вартою, слідством та судом вимагали від нього постійного зосередження на проблемі самозахисту, заважали веденню звичного стилю життєдіяльності, перешкодили реалізації поточних життєвих планів, сприяли значній втраті соціальної репутації, погіршили стосунки

з близьким оточенням, призвели до тривалої правової невизначеності та витрат продуктивного часу (перебування під вартою, участь в досудовому розслідуванні, судових засіданнях тощо), зумовивши формування та довготривалу фіксацію негативних психологічних переживань (моральних страждань). Урахувавши тривалість і тяжкість вимушених змін у його житті

і суспільних відносинах, ступінь зниження репутації, а також час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, з метою можливості відшкодування немайнових втрат, можливість такого відновлення

у необхідному чи повному обсязі, апеляційний суд дійшов висновку, що вони можуть бути відновлені шляхом компенсації моральної шкоди в сумі

2 000 000,00 грн з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, розмір якої визначено за критеріями, що мають істотне значення та належать до характеру порушень, виходячи з обставин справи з урахуванням критерію справедливості.

Апеляційний суд врахувавши, що позивач, перебуваючи під вартою, протягом

37 місяців не мав можливості заробляти собі на життя та був позбавлений можливості отримувати дохід, дійшов висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 77 000,00 грн (37 місяців х 2 000,00 грн - дохід позивача

в 2008 році) на відшкодування заподіяної матеріальної шкоди у зв`язку

з втратою заробітної плати.

Апеляційний суд також вказав, що вимога про відшкодування інфляційних втрат не підлягає відшкодуванню на підставі статті 1176 ЦК України, оскільки відповідно до частини другої статті 625 ЦК нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані

з відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. Таким чином, матеріальна шкода не може бути об`єктом для нарахування інфляційних втрат.

Апеляційний суд відхилив як необґрунтовані вимоги позивача про стягнення дивідендів у розмірі 292 370, 54 грн, оскільки такі вимоги ґрунтуються лише на припущеннях позивача про можливості підприємства отримувати відповідний дохід, із якого могли би бути нараховані дивіденди в зазначений період часу перебування особи під слідством та судом.

Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг

31 липня 2024 року Офіс Генерального прокурора подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року й ухвалити у справі нове судове рішення, яким

у задоволенні позову відмовити.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що під час розгляду кримінального провадження суди не встановлювали обставин, які б указували на невинуватість ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, що йому інкримінується. Заявник звертає увагу на те, що поняття «кримінальна справа» та «кримінальне провадження» є різними і мають різне правове регулювання. У цьому випадку наявна ситуація, коли усі дії, якими обмежувались права та інтереси ОСОБА_1 , відбулися під час досудового розслідування у кримінальній справі (КПК України 1960 року),

в якій рішення про закриття з реабілітуючих підстав не приймалось. Постановою слідчого закрито кримінальне провадження, у якому дії, передбачені статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», з якими закон пов`язує настання підстав для відшкодування шкоди, щодо ОСОБА_1 не вчинялись. Після повернення кримінальної справи на додаткове розслідування, процесуального статусу підозрюваного чи обвинуваченого у кримінальному провадженні

№ 0000081 від 29 липня 2014 року ОСОБА_1 не мав. Передчасними є висновки суду про наявність реабілітуючих підстав щодо ОСОБА_1 , якими підтверджується незаконність дій, вчинених щодо нього органом досудового розслідування. Позивач, вимагаючи компенсацію за незаконне його засудження і тримання під вартою, в межах цієї справи не надав доказів, які свідчили б про незаконність такого обмеження волі. Закриття кримінального провадження не свідчить про незаконність усіх дій органу досудового розслідування, вчинених у межах кримінальної справи щодо ОСОБА_1 . Стягнений розмір моральної шкоди є неспівмірним. Суд апеляційної інстанції неправильно встановив період перебування позивача під слідством і судом з 03 вересня 2008 року до 30 серпня

2016 року, тобто 95 місяців. Перебування позивача під слідством і судом тривало з вересня 2008 року (03 вересня 2008 року - день порушення кримінальної справи) до липня 2014 року (04 червня 2014 року - дата направлення кримінальної справи на додаткове розслідування) тобто

71 місяць, а відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» мінімальний розмір заробітної плати було встановлено на рівні 6 000,00 грн. У матеріалах справи немає доказів, які підтверджували

б зміст заподіяння моральної шкоди та її розмір. Також вказує, що немає підстав, передбачених частиною першою статті 4 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», для стягнення втраченого заробітку, оскільки ОСОБА_1 не був відсторонений від роботи (посади), не відбував кримінальне покарання чи виправні роботи як адміністративне стягнення. Звертає увагу на те, що Офіс Генерального прокурора не

є належним відповідачем у справі.

31 липня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, з урахуванням уточнень, просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня

2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що

у висновку експерта від 10 жовтня 2019 року № 1-10/10 встановлено орієнтовний розмір компенсації моральних переживань, спричинених позивачу психотравмуючою ситуацією, який становив 600 мінімальних заробітних плат. Станом на день ухвалення рішення суду розмір мінімальної заробітної плати становить 7 100,00 грн. Ці обставини свідчать про те, що орієнтовний розмір заподіяної моральної шкоди становить 4 260 000,00 грн (7 100,00 грн х 600). Враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних

і душевних страждань, відсутність можливості реалізації здібностей потерпілого, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, зменшення її розміру у два рази є необґрунтованим та несправедливим. Під час перебування під слідством і під вартою позивач не отримував заробітної плати в розмірі 1 640,50 грн, що на час розгляду справи становить

5 829,45 грн з урахуванням коефіцієнта індексації. Суд першої інстанції не врахував, що незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та прокуратури, розпочато

з часу порушення кримінальної справи, під час розгляду якої здійснювались незаконні дії щодо ОСОБА_1 , тобто з 03 вересня 2008 року, і відтоді почались перешкоди для ведення фінансово-господарської діяльності. Таким чином, виходячи із заробітної плати (з урахуванням інфляції), розмір відшкодування не може бути меншим ніж 390 573,15 грн (5 829,45 грн х

67 місяців перебування під слідством). Заявник також вказує, що під час перебування під слідством та вартою, він не отримував дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності. Відповідач не спростував неможливість отримання таких дивідендів. Розмір дивідендів становить 292 370,54 грн (13 289,57 грн - дивіденди за результатами фінансово-господарської діяльності станом на день закінчення слідства х 22 - кількість кварталів перебування під слідством, за час якого не сплачувались податки до бюджету та не виплачувались дивіденди).

Аргументи інших учасників справи

27 серпня 2024 року Державна казначейська служба України подала до Верховного Суду відзив, у якому просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

16 вересня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив,

у якому просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

11 жовтня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив, який мотивовано тим, що відзив Державної казначейської служби України має формальний характер і є таким, що спрямований на порушення конституційних прав особи. Підстави для задоволення позовних вимог у цій справі в достатній мірі викладені в позовній заяві та підтверджені письмовими доказами.

06 листопада 2024 року Офіс Генерального прокурора подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рух касаційних скарг та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року у справі та витребувано її матеріали з Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

Зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 26 червня

2024 року до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

30 серпня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 серпня

2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 08 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційних скарг, урахувавши аргументи, наведені

у відзивах на касаційні скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

ОСОБА_1 є керівником ПП «Весна».

Постановою СУ ПМ ДПА України від 26 червня 2008 року порушено кримінальну справу за фактом вчинення службовими особами ПП «Весна» злочинів, передбачених частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 КК України.

Постановою СУ ПМ ДПА України від 03 вересня 2008 року порушено кримінальну справу за фактом вчинення директором ПП «Весна» ОСОБА_1 злочинів, передбачених частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 КК України.

Постановою СУ ПМ ДПА України від 03 вересня 2008 року ОСОБА_1 притягнено як обвинуваченого, йому пред`явлено обвинувачення

у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 КК України.

Постановою СУ ПМ ДПА України від 20 січня 2010 року ОСОБА_1 притягнено як обвинуваченого, йому пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 28, частиною третьою статті 212, частинами першою, другою статті 366 КК України.

20 травня 2009 року ОСОБА_1 був затриманий, що підтверджується копією протоколу про затримання за підозрою у вчиненні злочину від

20 травня 2009 року.

Шевченківський районний суд м. Києва постановою від 22 травня 2009 року обрав ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

З довідок ДУ «Київський слідчий ізолятор» та установ виконання покарань відомо, що ОСОБА_1 утримувався в ДУ «Київський слідчий ізолятор»

з 25 травня 2009 року до 24 березня 2010 року, з 25 березня 2010 року до

13 квітня 2010 року - в ДУ «Львівська установа виконання покарань (№ 19)»,

з 14 квітня 2010 року до 20 червня 2012 року - в ДУ «Закарпатська установа виконання покарань (№ 9)», звільнений на підставі вироку Перечинського районного суду Закарпатської області від 20 червня 2012 року.

Апеляційний суд Закарпатської області ухвалою від 12 грудня 2012 року зазначений вирок змінив в частині розміру накладеного штрафу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 17 вересня 2013 року судові рішення скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд.

Постановою Перечинського районного суду Закарпатської області від

24 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 04 червня 2014 року, кримінальну справу № 69-97 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 28, частиною третьою статті 212, частиною першою статті 366 КК України, повернено до Генеральної прокуратури України для організації досудового розслідування.

У подальшому СУ ФР ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області 29 липня

2014 року внесло до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне провадження № 0000081 щодо службових осіб

ПП «Весна» за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 212 КК України.

Постановою заступника начальника другого відділу розслідування кримінальних проваджень СУ ФР ГУ ДФС у Закарпатській області від

30 серпня 2016 року кримінальне провадження в частині кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 212 КК України, закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діяннях службових осіб ПП «Весна» складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 212 КК України.

ОСОБА_1 оскаржував цю постанову, проте ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 липня 2017 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від

29 серпня 2017 року, у задоволенні скарги відмовлено.

Зі змісту висновку експерта від 10 жовтня 2019 року № 1-10/10 відомо, що ситуація тривалого кримінального переслідування у скоєнні тяжкого злочину та перебування під вартою протягом трьох років стала для ОСОБА_1 інтенсивно психотравмуючою: вимагала постійного зосередження на проблемі самозахисту, заважала веденню звичного адаптованого стилю життєдіяльності, перешкодила реалізації поточних життєвих планів, зумовила значну втрату соціальної репутації, погіршила стосунки з близьким оточенням, призвела до тривалої правової невизначеності та витрат продуктивного часу (перебування під вартою, участь в досудовому розслідуванні, судових засіданнях тощо), зумовивши формування та довготривалу фіксацію негативних психологічних переживань (моральних страждань). Орієнтовний розмір компенсації моральних переживань, спричинених позивачу описаною вище психотравмуючою ситуацією, становив 600 мінімальних заробітних плат.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду повною мірою не відповідає.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь

і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових

і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи

у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення

у конкретного реабілітованого громадянина право на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.

Закриття кримінального провадження можливе лише за наявності хоча

б однієї з підстав, вичерпний перелік яких міститься в законі.

Підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі.

Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в ході розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але відсутні достатні докази, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним.

Висновок про непричетність особи до вчинення кримінального правопорушення може бути зроблений у результаті достовірного встановлення невинуватості підозрюваного (обвинуваченого) (наприклад, при підтвердженні його алібі) або вичерпання можливостей для збирання додаткових доказів і тлумачення сумнівів щодо винуватості на його користь згідно з принципом презумпції невинуватості.

Незалежно від того, яка із вказаних обставин призвела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає приводу вважати її залишеною під підозрою.

Стала судова практика свідчить про те, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконності дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати, та надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) та інші).

У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 є директором ПП «Весна». Постановою СУ ПМ ДПА України від 26 червня 2008 року порушено кримінальну справу № 69-59 за фактом вчинення службовими особами ПП «Весна» злочинів, передбачених частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 КК України. В межах кримінальної справи № 69-59 порушено кримінальну справу за фактом вчинення директором ПП «Весна» ОСОБА_1 злочинів, передбачених частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 КК України.

Постановою Перечинського районного суду Закарпатської області від

24 березня 2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 04 червня 2014 року, кримінальну справу № 69-97 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 28, частиною третьою статті 212, частиною першою статті 366 КК України, повернено до Генеральної прокуратури України для організації досудового розслідування.

У подальшому СУ ФР ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області 29 липня

2014 року внесло до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне провадження № 0000081 щодо службових осіб

ПП «Весна» за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 212 КК України.

Постановою заступника начальника другого відділу розслідування кримінальних проваджень СУ ФР ГУ ДФС у Закарпатській області від

30 серпня 2016 року кримінальне провадження в частині кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 212 КК України, закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні службових осіб ПП «Весна» складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 212 КК України.

У разі, якщо державним обвинуваченням не надано суду жодних відомостей про результати досудового чи судового слідства частина п`ята статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не забороняє державам-учасницям ставити питання про виплату відшкодування

в залежність від здатності заінтересованої особи довести наявність шкоди, завданої порушенням. Компенсація неможлива за відсутності матеріальної або моральної шкоди, що має бути відшкодована («Вассинк проти Нідерландів» (Wassink v. the Netherlands), § 38). Водночас, надмірний формалізм у вимозі доказів моральної шкоди, спричиненої незаконним позбавленням волі, не узгоджується з правом на відшкодування

(«Данев проти Болгарії» (Danev v. Bulgaria), §§ 34-35).

За таких обставин апеляційний суд дійшов у цій справі правильного висновку про те, що у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди.

У частинах першій та другій статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку

з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина

є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення», саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває

у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не з виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, у тому числі, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді

і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються:

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив унаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода.

За змістом статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

У частинах четвертій та п`ятій статті 4 указаного Закону визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається

з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення

у необхідному чи повному обсязі (див. постанову Верховного Суду від

10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження

№ 61-8102св21)).

Разом із цим, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Отже, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою,

а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати більший розмір відшкодування, разом з тим обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, мають виходити із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи (постанова Верховного Суду від

22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц, провадження № 61-8370св21).

Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), у якій зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні

з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних

і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих

і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так

і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19) та постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 23 вересня 2021 року

у справі № 295/13971/20 (провадження № 61-10849св21), від 29 вересня

2021 року у справі № 607/16567/20 (провадження № 61-9023св21), від

04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц (провадження № 61-5502св22), від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження

№ 61-2214св23) й інших.

Судова практика з указаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, апеляційний суд обґрунтовано керувався тим, що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом у період з 03 вересня 2008 року (дата ухвалення постанови про порушення кримінальної справи за фактом вчинення директором ПП «Весна» злочинів, передбачених частиною третьою статті 212, частиною другою статті 366 КК України) до 30 серпня 2016 року (дата прийняття постанови про закриття кримінального провадження у зв`язку

з відсутністю в діянні службових осіб ПП «Весна» складу кримінального правопорушення), що становить 95 місяців та 27 днів.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено з 01 січня 2024 року мінімальну заробітну плату:

у місячному розмірі: з 01 січня - 7 100,00 грн, з 01 квітня - 8 000,00 грн;

у погодинному розмірі: з 01 січня - 42,6 грн, з 01 квітня - 48,00 грн.

Аналізуючи релевантну судову практику Верховного Суду при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, можна дійти висновку, що Верховний Суд роз`яснював про необхідність застосування «мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду», «виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом», «мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування», а тому при вирішенні указаної справи необхідно виходити з установленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, визначеної на час розгляду справи.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23 (провадження № 61-7724св24), від

08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22 (провадження № 61-7696св24), від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23 (провадження

№ 61-8406св24), від 15 листопада 2024 року у справі № 336/2137/23 (провадження № 61-9291св24), від 19 грудня 2024 року у справі

№ 488/2561/21 (провадження № 61-8267св24).

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня

1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності як стадія кримінального переслідування починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення

у вчиненні злочину.

У постанові 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження

№ 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи

з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили.

Правильно установивши строк перебування позивача під слідством і судом, мінімальний місячний розмір заробітної плати на момент розгляду справи відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік»

(8 000,00 грн) та з урахуванням характеру й глибини заподіяних

ОСОБА_1 страждань, тривалості перебування його під слідством

і судом, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про доцільність відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди в розмірі

2 000 000,00 грн, що, на переконання Верховного Суду, відповідає принципам розумності та справедливості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2022 року

у справі № 372/1652/18 (провадження № 14-115цс21) зроблено висновок, що «[…] за відсутності у психолога процесуального статусу спеціаліста (частина перша статті 74 ЦПК України) чи експерта (частина перша статті 72 ЦПК України) висновок психолога може бути письмовим доказом (пункт 1 частини другої статті 76, частина перша статті 95 ЦПК України), якщо містить дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, зокрема стосовно страждань потерпілих. Крім того, не можна констатувати, що суди попередніх інстанцій взяли до уваги нижчий рівень емоційних, психічних страждань позивачів, ніж той, який зазначили у відповідних висновках психологи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд

у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості».

За таких обставин, врахувавши глибину фізичних і душевних страждань позивача, погіршення його здібностей та позбавлення його можливості їх реалізації, інші обставини, які мають істотне значення, а також вимоги розумності та справедливості, апеляційний суд правильно не взяв за основу висновок експерта від 10 жовтня 2019 року № 1-10/10, оскільки він був оцінений у сукупності з іншими доказами, наявними в матеріалах справи.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у пункті 1 статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив унаслідок незаконних дій.

На підтвердження втраченої заробітної плати ОСОБА_1 надав довідку

з індивідуальними відомостями про нього як застраховану особу форми ОК-5 від 17 жовтня 2018 року (т. 1, а. с. 58-60), копії платіжних відомостей за січень, лютий, березень, квітень, травень та червень 2008 року

(т. 2, а. с. 157-162), а також копії виписок з особових рахунків позивача

(т. 1, а. с. 193-205).

Відповідно до довідки Пенсійного фонду України форми ОК-5 від 17 жовтня

2018 року дохід позивача у 2008 році становив 2 000,00 грн на місяць.

Апеляційний суд урахував, що ОСОБА_1 , перебуваючи під вартою протягом 37 місяців, не мав можливості заробляти собі на життя та був позбавлений можливості отримувати дохід, а тому дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення на користь ОСОБА_1 77 000,00 грн (37 місяців х 2 000,00 грн) на відшкодування заподіяної матеріальної шкоди у зв`язку з втратою заробітної плати.

При цьому апеляційний суд правильно вказав, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі, пов`язані з відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. А тому матеріальна шкода не може бути об`єктом для нарахування інфляційних втрат.

Апеляційний суд правильно відхилив як необґрунтовані вимоги позивача про стягнення дивідендів в розмірі 292 370,54 грн, оскільки вказані вимоги ґрунтуються лише на припущеннях позивача про можливості підприємства отримувати відповідний дохід, із якого могли би бути нараховані дивіденди

в зазначений період часу перебування особи під слідством та судом,

а відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року

у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) зазначила, що

з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Згідно з позовною заявою позивач фактично просив відшкодувати йому шкоду, яка завдана державою, зазначивши органи, який діє від імені держави: Офіс Генерального прокурора, Державну фіскальну службу України, Державну казначейську службу України.

За наведених обставин безпідставними є аргументи касаційної скарги Офісу Генерального прокурора про те, що він є неналежним відповідачем у справі, оскільки відповідачем у цій справі є держава як учасник цивільних відносин,

а Офіс Генерального прокурора діє від імені держави.

Разом з цим, вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року

№ 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів,

є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває

і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі

є Офіс Генерального прокурора, Державна фіскальна служба України, Державна казначейська служба України. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду

у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16).

У цій справі апеляційний суд не звернув уваги на те, що кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Тому резолютивну частину постанови Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року в частині стягнення на користь ОСОБА_1 моральної і майнової шкоди належить змінити.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Згідно з частинами першою, третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухваленням нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права, а зводяться до необхідності переоцінки доказів

у справі, що перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

Проте у зв`язку з наведеним у мотивувальній частині колегія суддів вважає, що касаційні скарги необхідно задовольнити частково; резолютивну частину постанови Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року змінити;

в іншій оскаржуваній частині судове рішення залишити без змін.

Оскільки зміна судового рішення не призвела до збільшення або зменшення обсягу вирішення позовних вимог, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України касаційний суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги Офісу Генерального прокурора та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Резолютивну частину постанови Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року в частині задоволеної позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення компенсації моральної шкоди в розмірі 2 000 000,00 грн та майнової шкоди у зв`язку із втратою заробітної плати

в розмірі 77 000,00 грн змінити, виклавши абзац четвертий в такій редакції: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2 000 000,00 грн компенсації моральної шкоди та 77 000,00 грн на відшкодування заподіяної матеріальної шкоди у зв`язку з втратою заробітної плати».

В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 26 червня

2024 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Київського апеляційного суду від 26 червня

2024 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов