Житомирський апеляційний суд
Справа №278/281/24 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 16 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Талько О.Б.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 278/281/24 за позовом заступника керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області до ОСОБА_1 , третя особа Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, про повернення земельної ділянки та скасування державної реєстрації земельної ділянки в у Державному земельному кадастрі,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 04 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року заступник керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Тетерівської сільської ради Житомирського району звернувся з даним позовом, в якому просив:

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути Тетерівській об`єднаній територіальній громаді Житомирського району Житомирської області в особі Тетерівської сільської ради Житомирського району земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0059;

- скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0059 та вирішити питання судових витрат.

Позов мотивувався тим, що за результатами аналізу додержання вимог земельного та водного законодавства на території Житомирського району місцевою прокуратурою виявлені факт протиправного володіння землями комунальної форми власності при розпорядженні землями водного фонду.

Вказував на те, що рішенням 23 сесії 5 скликання Буківської сільської ради від 22 квітня 2008 року, поміж інших, затверджено ОСОБА_2 технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку загальною площею 0,22 га для ведення особистого селянського господарства та передано її безоплатно у власність.

На підставі вказаного рішення, 26 травня 2008 року ОСОБА_2 отримано державний акт на право власності ЯГ №798861 на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0059, площею 0,22 га, що знаходиться у селі Тригір`я Житомирського району Житомирської області.

ОСОБА_2 відчужив дану земельну ділянку ОСОБА_3 , якою, 02 липня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, отримано державний акт на право власності на земельну ділянку ЯГ №808922.

Крім того, було встановлено, що спірна земельна ділянка накладається на земельну ділянку водного фонду з кадастровим номером :04:000:0362 та прибережну захисну смугу річки Тетерів.

Дані обставини свідчать про протиправність вибуття з володіння територіальної громади земельної ділянки водного фонду та обумовлюють наявність підстав для вжиття заходів щодо усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом повернення її територіальній громаді.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 04 листопада 2024 року позов задоволено повністю та вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі, відповідачка просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права. Зазначає, що скаржник та її представник не були судом належним чином повідомленими про місце, день та час розгляду справи, в тому числі 04 листопада 2024 року, відповідно, не прибули у судове засідання, яке було проведено без їхньої участі.

Вказує, що земельна ділянка була нею придбана на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 червня 2008 року, а 02 липня 2008 року отримано державний акт на право власності на земельну ділянку ЯГ №808922.

На момент відведення земельної ділянки та її придбання у 2008 році, вона не накладалась на земельну ділянку водного фонду з кадастровим номером :04:000:0362 та прибережну захисну смугу річки Тетерів.

Звертає увагу, що огляд земельної ділянки проводився та складався відповідний протокол у жовтні 2023 року.

Також, позивач не надав доказів його звернення до ГУ Держгеокадастру з відповідним повідомленням про порушення земельного законодавства, натомість саме Держгеокадастр наділений повноваженнями звертатися до суду, якщо це необхідно для здійснення його повноважень із нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності.

Крім того, позивач не дотримався вимог Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 р. № 1697-VII, тому в цій справі немає підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, що має наслідком залишення позовної заяви без розгляду.

Наголошує на тому, що вона набула право власності на земельну ділянку законним шляхом на підставі договору купівлі-продажу, який відповідав вимогам чинного законодавства та її право власності на спірну земельну ділянку було належним чином зареєстроване у відповідних державних реєстрах.

На момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, жодних обмежень чи заборон не існувало. Дані у Державному земельному кадастрі вказували, що земельна ділянка призначена для ведення особистого селянського господарства.

Вона є добросовісним набувачем права власності на земельну ділянку у межах діючого на час її придбання законодавства України.

У відзиві представник позивача апеляційну скаргу не визнав, просить відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції, яке ухвалене із дотриманням норм матеріального та процесуального права, - залишити без змін.

У відповіді на відзив відповідачка вважає його безпідставним та необґрунтованим, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

У судовому засіданні, представник відповідачки адвокат Костюкевич-Тарнавська О.В. підтримала апеляційну скаргу, надала пояснення, які відповідають її доводам, просила скаргу задовольнити.

Представник Житомирської окружної прокуратури апеляційну скаргу не визнав, надав пояснення, які відповідають змісту поданого відзиву, просив відмовити у її задоволенні, а рішення місцевого суду, як таке, що ухвалене з дотримання норм матеріального та процесуального права залишити без змін.

Належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у її відсутність, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходи з того, що звернення прокурора до суду з даним позовом спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значущого питання про повернення територіальній громаді незаконно наданої у власність земельної ділянки водного фонду, яка на даний час вільна від забудови об`єктами нерухомості, і таким чином, не порушується баланс державних (суспільних) і приватних інтересів та відсутній факт надмірного втручання держави у спірні правовідносини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на таке.

Установлено, що рішенням 23 сесії 5 скликання Буківської сільської ради від 22 квітня 2008 року, поміж інших, затверджено ОСОБА_2 технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку загальною площею 0,22 га для ведення особистого селянського господарства та передано її безоплатно у власність (а.с.9).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 26 травня 2008 року отримано державний акт на право власності ЯГ №798861 на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0059, площею 0,22 га, що знаходиться у селі Тригір`я Житомирського району та області.

У подальшому ОСОБА_2 відчужено дану земельну ділянку ОСОБА_3 , якою, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 червня 2008 року, 02 липня 2008 року отримано державний акт на право власності на земельну ділянку ЯГ №808922 (а.с.11).

У відповідності до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку спірна земельна ділянка з кадастровим номером :03:001:0059, площею 0,22 га, що знаходиться у с. Тригір`я Житомирського району Житомирської області належить відповідачу ОСОБА_1 (а.с.16-17).

Крім того, встановлено, що дана земельна ділянка накладається на земельну ділянку водного фонду з кадастровим номером :04:000:0362 та прибережну захисну смугу річки Тетерів, що підтверджується наступними доказами:

- копією протоколу огляду у кримінальному провадженні №0000147 від 27.10.2023 року (а.с.19);

- копією схеми-викопіювання з ортофотоплану (а.с.20);

- витягом з ДЗК (а.с.16-17);

- витягом з технічної документації землеустрою на земельні ділянки під Денишівським водосховищем (а.с.13-15).

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом частини 5 статті 12 ЦПК України, на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на розгляд своєї справи у суді, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження (частина 2 статті 19 ЦПК України).

Щодо підстав для представництва прокурором в суді.

Відповідно до частини 3 статті 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено обов`язок представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно частини 4 статті 56 Цивільного процесуального кодексу України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У даному випадку, порушення державних інтересів полягає у незаконному набутті приватними особами права на комунальні землі та порушення права комунальної власності Тетерівської об`єднаної територіальної громади на такі землі у зв`язку із їх фактичною незаконною передачею відповідачу.

Житомирською окружною прокуратурою 05 січня 2024 року повідомленням № 51-84-114 вих-24 повідомлено в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» Тетерівську сільську раду про порушення вимог земельного законодавства при набутті права власності на спірну земельну ділянку.

У відповідь на дане повідомлення сільська рада зазначила, що у останньої відсутні кошти на пред`явлення відповідного позову та не заперечує проти пред`явлення відповідної позовної заяви в її інтересах.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності

У статтях 13, 14 Конституції України визначено, що земля, водні та інші природні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності.

У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Статтею 122 Земельного кодексу України визначені повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування відповідно із земель державної та комунальної власності (частина 1 ЗК України).

Отже, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Згідно із статтями 3, 4 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: поверхневі води; природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

До земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

З наведеного вбачається, що водні об`єкти та землі водного фонду є національним багатством держави і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в водних ресурсах.

Усі водні об`єкти та землі водного фонду на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони протікають, та незалежно від права власності на них, становлять водний фонд та землі водного фонду України і перебувають під охороною держави. Водні об`єкти та землі водного фонду, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на землі водного фонду здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

На переконання колегії суддів матеріалами справи підтверджено, що спірна земельна ділянка частково належить до земель водного фонду, яка в силу положень законодавства не може перебувати у приватній власності.

Таким чином, повернення спірної земельної ділянки на користь територіальної громади відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норм статті 152 Земельного кодексу України, статті 391 Цивільного кодексу України в зв`язку з порушенням органом виконавчої влади вимог Водного кодексу України та Земельного кодексу України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними.

Згідно частини 1 статті 15, частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Пунктом б частини 1 статті 58 ЗК України та статтею 4 Водного кодексу України встановлено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.

Відповідно до статті 60 Земельного кодексу України, вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів;

б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів;

в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Такі ж норми наведенні і в статті 88 Водного кодексу України.

Крім того, судом встановлено, що в межах кримінального провадження №0000147 від 27 жовтня 2023 року за частиною 2 статті 366 КК України із залученням спеціалістів проведено огляд земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0059, яким встановлено, що вона накладається на земельну ділянку водного фонду з кадастровим номером :04:000:0362 та прибережну захисну смугу річки Тетерів.

Земельна ділянка з кадастровим номером :04:000:0362 повністю сформована за рахунок земель водного фонду та являється земельною ділянкою під Денишівським водосховищем, що підтверджується технічною документацією землеустрою щодо встановлення зовнішніх меж земельних ділянок з видачею державних актів на право постійного користування землями водного фонду Денишівського водосховища в адміністративних межах Високопічської сільської ради площею 101,6195 га, Буківської сільської ради площею 201,2044 га Житомирського району Житомирської області КП «Житомирське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» за адресою: м. Житомир, вул. Черняховського, 120, що розроблена в 2006 році (а.с.15 зворот).

Таким чином, в силу вимог Земельного кодексу України, спірна земельна ділянка сформована за рахунок земель прибережної захисної смуги річки Тетерів, та в силу Закону відноситься до земель водного фонду.

Згідно частини 2 статті 83 ЗК України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.

Пунктом «ґ» частини 3 статті 83 та пунктом «г» частини 3 статті 84 ЗК України встановлено, що до земель комунальної та державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до статті 59 ЗК України громадянам із земель водного фонду можуть передаватися земельні ділянки прибережних захисних смуг лише на умовах оренди лише для визначених законом цілей.

Інших підстав для набуття громадянами права на землі водного фонду прибережних захисних смуг Кодексом не передбачено.

Отже, спірна земельна ділянка, є землями комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність.

Дане положення узгоджується із позиціями Великої Палати Верховного Суду викладених, в тому числі в постановах від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц та 30.05.2018 у справі № 469/1393/16-ц.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, рішення 23 сесії 5 скликання Буківської сільської ради від 22 квітня 2008 року про надання у власність земельної ділянки ОСОБА_2 є незаконним.

Велика Палата Верховного Суду вказує на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (див. також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-71цс18), у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц) (провадження № 14-452цс18), у пункті 80 постанови від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та у пункті 96 постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19)).

Таким чином, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18), пункт 97 постанови від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19)).

Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18)).

Згідно частини 2 статті 152 ЗК України, власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Отже, висновки місцевого суду про те, що ОСОБА_1 зобов`язана повернути земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0059 у володіння Тетерівської об`єднаної територіальної громади відповідають вимогам законодавства України.

У статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» (надалі Закон) визначено, що державна реєстрація земельної ділянки внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Статтею 3 Закону основними принципами, на яких базується Державний земельний кадастр, є зокрема, принципи об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Державному земельному кадастрі.

Згідно частини 10 статті 791 ЗК України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

У частині 1 статті 1 Закону визначено, що Державний земельний кадастр єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

За приписами частини 1 статті 9 Закону встановлено, що внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки, зокрема про цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель).

Згідно статті 1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до п.12 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051, відомості Державного земельного кадастру є офіційними і вважаються об`єктивними та достовірними, якщо інше не доведено судом.

Відповідно до п. 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, державна реєстрація земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, зокрема ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки, яке набрало законної сили в установленому законодавством порядку.

Згідно з частиною 10 статті 24 Закону державна реєстрація земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, зокрема, у разі: ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Отже, скасування державної реєстрації земельної ділянки можливе у разі ухвалення судом відповідного рішення. Пред`явлення вказаного позову є належним способом захисту інтересів держави в особі Тетерівської сільської ради.

Оскільки відомості про належність спірної земельної ділянки до категорії земель для ведення особистого селянського господарства спростовується наданими суду доказами, подальша наявність таких відомостей у Державному земельному кадастрі щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0059 порушуватиме принципи об`єктивності, достовірності, повноти відомостей Державного земельного кадастру та створюватиме перешкоди Тетерівській сільській раді у її використанні за цільовим призначенням після її повернення судом.

Статтею 21 ЗК України, передбачено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для, зокрема, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Дане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 30.05.2018 у справі №368/1158/16-ц, постанові Верховного Суду від 29.03.2018 у справі №707/2172/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 у справі №916/2791/13 виклала висновок про те, що положення розділу ІІ «Землі України» ЗК України свідчать, що саме цільове призначення ділянки покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель, при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності відносно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки.

У постанові від 03.09.2020 у справі № 911/3306/17 Верховний Суд вказав, що держава, втручаючись у права щодо земельних ділянок, зокрема тих, які перебувають під посиленою правовою охороною, захищає загальні інтереси у безпечному довкіллі, не погіршенні екологічної ситуації, у використанні майна не на шкоду людині та суспільству і ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок.

Таким чином, вирішення питання зміни цільового призначення ділянок не обмежене власним розсудом компетентного органу, оскільки при прийнятті відповідного рішення належить керуватися вимогами земельного, лісового, природоохоронного та іншого законодавства і діяти з урахуванням загальних інтересів.

Отже, для ефективного захисту порушеного права власності Тетерівської сільської ради на спірну земельну ділянку необхідно скасувати її реєстрацію в Державному земельному кадастрі з метою подальшого внесення власником земель Тетерівською сільською радою відомостей щодо цільового призначення земель, які відповідають дійсності.

Крім того, у відповідності до висновків щодо застосування норм права, які викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 22.06.2022 у справі №676/1795/20, «рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №911/3681/17, від 15.10.2019 у справі №911/3749/17, від 22.01.2020 у справі №910/1809/18, від 01.02.2020 у справі №922/614/19).

Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного, не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення.

В даному випадку ефективним способом захисту порушеного права держави є саме вимога про повернення земельної ділянки. У той же час оспорення розпорядження органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади про передачу такої земельної ділянки у власність фізичної особи не є необхідним, оскільки суд у будь-якому випадку зобов`язаний надати йому оцінку в мотивувальній частині судового рішення.

Також Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29)).

Дана правова позиція також висвітлена в постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2023 року в рамках справи № 748/2226/22, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2023 року у справі № 707/1593/18.

Посилання ОСОБА_3 на те, що згідно з частиною 3 статті 388 ЦК України (в редакції Закону України № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача»), держава або територіальна громада не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо з моменту реєстрації права власності першого набувача на Земельну ділянку минуло більше десяти років не беруться до уваги колегією суддів з огляду на таке.

Відповідно до частин 3 та 4 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Закон України про внесення змін до ЦК України, на який посилається ОСОБА_1 , був прийнятий 12 березня 2025 року, а набрав чинності 09 квітня 2025 року, отже, на момент ухвалення рішення (04 листопада 2024 року) його не існувало, тому суд апеляційної інстанції відповідно до статті 367 ЦПК України не може його застосувати до спірних правовідносин.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом при ухваленні рішення були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.

За приписами пункту 1 частини 1 стаття 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 04 листопада 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 29 вересня 2025 року.