П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 серпня 2025 року місто Київ

справа № 755/14514/24

провадження № 22-ц/824/5879/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання Височанської Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 4 грудня 2024 року, постановлену у складі судді Марфіної Н.В.

та апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Корнієнком Сергієм Валерійовичем, на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 26 лютого 2025 року, постановлену у складі судді Марфіної Н.В., -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року боржник ОСОБА_1 в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва зі скаргою про визнання дій неправомірними та зобов`язання провести перерахунок заборгованості зі сплати аліментів, суб`єкт оскарження: старший державний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бондар О. Д., стягувач: ОСОБА_2 .

В обґрунтування скарги посилався на те, що ОСОБА_1 (Боржник) звернувся із заявою про розрахунок заборгованості та надав квитанції про оплату аліментів.

У скарзі скаржник просив визнати дії державного виконавця щодо проведення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у ВП № НОМЕР_1 неправомірними та зобов`язати державного виконавця провести перерахунок заборгованості зі сплати аліментів з урахуванням квитанцій від 10.09.2012 року (1000,00 грн.), від 09.10.2012 року (1000,00 грн.), від 09.11.2012 року (1000,00 грн.), від 10.12.2012 року (1000,00 грн.), від 10.02.2014 року (1000,00 грн.), від 09.04.2014 року (1000,00 грн.), від 12.05.2014 року (1000,00 грн.), від 10.06.2014 року (1000,00 грн.), від 09.10.2014 року (1000,00 грн.), від 10.11.2014 року (1000,00 грн.), від 09.02.2015 року (1000,00 грн.).

Вимоги скарги мотивовано тим, що скаржник будучи боржником у ВП НОМЕР_1 звернувся до державного виконавця із заявою про здійснення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів та подав квитанції про їх сплату. У відповідь державний виконавець здійснив розрахунок заборгованості від 15.08.2024 року, згідно якого станом на 1серпня 2024 року заборгованість становить 23282,50 грн. Однак, в означеному розрахунку заборгованості виконавець не врахував квитанції про оплату аліментів, які надавались боржником: від 10 вересня 2012 року на суму 1000 грн., 9 жовтня 2012 року на суму 1000 грн., 9 листопада 2012 року на суму 1000 грн., 10 грудня 2012 року на суму 1000 грн., 10 лютого 2014 року на суму 1000 грн., 9 квітня 2014 року на суму 1000 грн., 12 травня 2014 року на суму 1000 грн., 10 червня 2014 року на суму 1000 грн., 9 жовтня 2014 року на суму 1000 грн., 10 листопада 2014 року на суму 1000 грн., 9 лютого 2015 року на суму 1000 грн. Неврахування державним виконавцем зазначених квитанцій у розрахунку заборгованості від 15 серпня 2024 року порушує права боржника, не відповідає дійсним обставинам справи, а стягувач на невраховані державним виконавцем суми вимагає нарахування штрафних санкцій (пені).

Ухвалою Дніпровського районного суду Київської області від 4 грудня 2024 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання дій неправомірними та зобов`язання провести перерахунок заборгованості зі сплати аліментів, суб`єкт оскарження: старший державний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бондар О. Д., стягувач: ОСОБА_2 - відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із того, що у поданих квитанціях від 10 вересня 2012 року, від 9 жовтня 2012 року, від 9 листопада 2012 року, від 10 грудня 2012 року, від 9 жовтня 2014 року, від 9 квітня 2014 року, від 12 травня 2014 року платником зазначена ОСОБА_2 ..

Відомостей про сплату коштів ОСОБА_1 вказані квитанції не містять, призначеннями платежів є «полонення карткового рахунку ОСОБА_2 ».

Інші квитанції від 10 червня 2014 року, від 10 листопада 2014 року, від 9 лютого 2015 року, від 10 лютого 2014 року, не підтверджують сплату аліментів скаржником, оскільки в призначеннях платежів квитанцій зазначено: «поповнення карткового рахунку ОСОБА_2 ».

Відомостей, що вказані суми грошових коштів були перераховані ОСОБА_2 на виконання рішення суду про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вказаних квитанція немає.

З огляду на викладене, державний виконавець здійснюючи розрахунок заборгованості зі сплати аліментів датований 15 серпня 2024 року, вірно не врахував суми зазначені у вказаних вище квитанціях в рахунок сплати скаржником аліментів на утримання його дитини, оскільки зміст цих квитанцій не підтверджує сплату боржником саме аліментів, а в частині квитанцій скаржник взагалі не зазначений платником.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 через засоби поштового зв`язку 19 грудня 2024 року подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржувану ухвалу скасувати та скаргу задовольнити.

Вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з не повним з`ясуванням обставин справи, та з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що в рамках ВП НОМЕР_1 на підставі виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2022 року в справі № 755/218/22, вказана заборгованість станом на 1 серпня 2024 року в розмірі 23282,50 грн. Однак, у розрахунку заборгованості від 15 серпня 2024 року старший державний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бондар О.Д. не врахував наступні платежі по сплаті аліментів, а саме: від 10 вересня 2012 року на суму 1000 грн., 9 жовтня 2012 року на суму 1000 грн., 9 листопада 2012 року на суму 1000 грн., 10 грудня 2012 року на суму 1000 грн., 10 лютого 2014 року на суму 1000 грн., 9 квітня 2014 року на суму 1000 грн., 12 травня 2014 року на суму 1000 грн., 10 червня 2014 року на суму 1000 грн., 9 жовтня 2014 року на суму 1000 грн., 10 листопада 2014 року на суму 1000 грн., 9 лютого 2015 року на суму 1000 грн., що в загальному складають суму 11000 грн.

Просить скасувати оскаржувану ухвалу, визнати дії державного виконавця Бондар О.Д. неправомірними та зобов`язати провести перерахунок заборгованості з урахуванням зазначених квитанцій.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 сторона стягувача не скористалася.

9 грудня 2024 року до суду першої інстанції надійшла заява представника стягувача - адвоката Корнієнка С.В. про ухвалення у справі додаткового судового рішення, у якій представник просить стягнути з боржника/скаржника ОСОБА_1 на користь стягувача ОСОБА_2 судові витрати останньої на професійну правничу допомогу в сумі 14000 грн.

Мотивуючи вимоги заяви, посилається на те, що ухвалою суду від 4 грудня 2024 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 було відмовлено. Разом з цим, сума очікуваних витрат стягувача на правничу допомогу в зв`язку з представленням її інтересів в суді остаточно складає 14000 грн., що враховує складність справи, ціну позову, обсяг матеріалів у справі, кількість підготовлених процесуальних документів та судових засідань, загальну тривалість розгляду справи, тощо.

25 лютого 2025 року до суду надійшли заперечення представника скаржника/боржника ОСОБА_1 - адвоката Луценка С.О. на заяву про ухвалення у справі додаткового судового рішення, у яких представник просить зменшити розмір заявленої до стягнення суми на професійну правничу допомогу до нуля і відмовити стороні стягувача у задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу в повному обсязі.

Ухвалою Дніпровського районного суду Київської області 26 лютого 2025 року в задоволенні заяви представника стягувача про ухвалення додаткового судового рішення відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що така заява є безпідставною, оскільки ні в матеріалах справи, ні у судових засіданнях сторона стягувача не зробила відповідну заяву про те, що докази понесення витрат на правничу допомогу будуть надані протягом 5 днів після ухвалення у справі судового рішення.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник ОСОБА_2 - адвокат Корнієнко С.В. 12 березня 2025 року подав апеляційну скаргу, в якій просив оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву стягувача задовольнити повністю, та стягнути з ОСОБА_1 ви трати на правничу допомогу в розмірі 14000 грн.

Вважає оскаржувану ухвалу незаконною, надмірно формальною, помилковою, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу, що розгляд цієї справи передбачений главою ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» - окремий вид судового провадження, якому характерний окремий процесуальний режим розгляду. Фактично 3 грудня 2024 року, після пояснень сторін та дослідження матеріалів справи, суд оголосив про вихід до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення та його проголошення 4 грудня 2024 року, тим самим позбавивши апелянта можливості заявити про його витрати на професійну правничу допомогу

Також зауважує, що жодних зауважень від суду про невідповідність наданих стороною стягувача доказів, вимогам ч. 3 ст. 137 ЦПК України щодо витрат на професійну правничу допомогу, які стягувач має сплатити у зв`язку з розглядом прави та пропуску п`ятиденного строку для подання доказів до суду в оскаржуваній ухвалі не зазначено, а також боржником не подавалось клопотання про їх неспівмірність.

У відзиві на апеляційну скаргу стягувача ОСОБА_2 - представник боржника адвокат Луценко С.О. проти її доводів заперечує, впросить оскаржувану ухвалу залишити без змін.

В судове засідання з`явився представник боржника ОСОБА_1 - адвокат Луценко С.О. який підтримав подану ОСОБА_1 апеляційну скаргу, просив її задовольнити, ухвалу суду першої інстанції від 4 грудня 2024 року скасувати та задовольнити вимоги скарги, а також заперечував проти поданої апеляційної скарги на ухвалу від 26 лютого 2025 року стороною стягувача, просив відмовити у її задоволенні, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції, як законну та обґрунтовану, залишити без змін.

В судове засідання з`явився представник стягувача ОСОБА_2 - адвокат Корнієнко С.В., який підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити, ухвалу суду першої інстанції від 26 лютого 2025 року скасувати та ухвалити додаткове судове рішення, що стосується апеляційної скарги представника ОСОБА_1 просив відмовити у її задоволенню.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість постановлених у справі ухвал, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За вимогами ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, суд має сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (ст. 12 ЦПК України).

Щодо апеляційної скарги, поданої боржником ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.

Як убачається з розрахунку заборгованості зі сплати ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини в рамках ВП № НОМЕР_1 на підставі виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2022 року в справі № 755/218/22, сума такої станом на 15 серпня 2024 рік становить 23282,50 грн.

Вважаючи, що державним виконавцем Бондарем О.Д. неправомірно не враховані надані ОСОБА_1 квитанції про сплату аліментів, останній звернувся зі скаргою на такі дії до суду першої інстанції.

Відповідно до положень ст. 447-1 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ст. 71 цього ж Закону, виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

За змістом ч. 3 ст. 195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

На підтвердження своїх вимог до скарги ОСОБА_1 додані копії квитанцій. З аналізу їх змісту колегія суддів встановила, що жодна з поданих боржником квитанцій не містить вказівки на те, що ці кошти, стосуються сплати аліментів в межах ВП № НОМЕР_1.

Зокрема, як правильно зазначив в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції, у поданих квитанціях від 10 вересня 2012 року, від 9 жовтня 2012 року, від 9 листопада 2012 року, від 10 грудня 2012 року, від 9 жовтня 2014 року, від 9 квітня 2014 року, від 12 травня 2014 року платником зазначена стягувач ОСОБА_2 , відповідно такі докази не можуть бути взяті до уваги як судом, так і державним виконавцем.

Крім того, у квитанціях від 10 червня 2014 року, 10 листопада 2014 року, 9 лютого 2015 року,10 лютого 2014 року, в призначеннях платежів зазначено: «поповнення карткового рахунку ОСОБА_2 », що також не підтверджує факт сплати саме аліментів скаржником.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог під час розгляду скарги в суді першої та апеляційної інстанції скаржником не надано. Відомостей, що вказані суми грошових коштів були перераховані ОСОБА_2 на виконання рішення суду про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у наявних в матеріалах справи квитанціях немає.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні скарги боржника ОСОБА_1 , оскільки таким не надано до суду належних та допустимі докази на підтвердження своїх вимог.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції від 4 грудня 2024 року постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін.

Щодо апеляційної скарги поданої стягувачем ОСОБА_2 , колегія суддів дійшла до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що адвокат Корнієнко С.В. вступив до розгляду справи, як представник ОСОБА_2 у вересні 2024 року, що підтверджується поданим клопотанням, зареєстрованим судом першої інстанції 27 вересня 2024 року (том 1 а.с. 40-43).

В подальшому, адвокатом Корнієнком С.В. до суду було подано пояснення (том 2 а.с. 35-37), а також судові засідання (згідно журналу) від 17 жовтня 2024 року та 3 грудня 2024 року відбувались за участю представника стягувача - адвоката Корнієнка С.В.

За результатами розгляду скарги ОСОБА_1 Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу від 4 грудня 2024 року.

У зв`язку з цим, сторона стягувача вважала обґрунтованим подання заяви про ухвалення в цій справі додаткового рішення.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (ч. ч.1,2 ст. 133 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.8 ст. 141 ЦПК України).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.ч.1, 2 ст. 2 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що жодна заява/клопотання сторони стягувача по суті справи чи з процесуальних питань, які були подані до закінчення розгляду справи, не містила заяви про те, що докази понесення витрат на професійну правничу допомогу та на підтвердження їх розміру будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення.

Разом з тим, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив, що відповідної заяви також не було зроблено стороною стягувача і у судових засіданнях від 17 жовтня 2024 року та 3 грудня 2024 року, що підтверджується аудіозаписами таких засідань.

Доказів понесення судових витрат на професійну правничу допомогу до закінчення розгляду справи і виходу суду до нарадчої кімнати та відповідно заявити про їх стягнення зі скаржника/боржника, сторона стягувача не вчинила.

Також, колегія суддів звертає увагу, що доказів, які б спростовували обґрунтування, викладені в оскаржуваній ухвалі сторона стягувача до суду апеляційної інстанції не надала, як і не надала докази на понесення нею витрат на правничу допомогу (договір, акт виконаних робіт, квитанцію тощо).

Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказів на підтвердження неможливості подання заяви про стягнення витрат на правничу допомогу з доказами понесення таких, апелянтом не надано. З часу вступу представника ОСОБА_2 - адвоката Корнієнка С.В. до участі у розгляді цієї справи (вересень 2024 року) до дати постановлення ухвали (4 грудня 2024 року) минуло більше трьох місяців.

Аналіз положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України вказує на те, що зазначена норма цивільного процесуального закону чітко визначає можливість здійснення розподілу судових витрат після ухвалення у справі кінцевого судового рішення лише у разі якщо до закінчення розгляду справи (ураховуючи, що розгляд скарги не передбачає проведення судових дебатів) сторона зробила заяву про подання відповідних доказів протягом п`яти днів після постановлення ухвали суду за наслідками розгляду скарги.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а зводяться до незгоди з оскаржуваною ухвалою, а тому така не підлягає задоволенню.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції від 26 лютого 2025 року постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 4 грудня 2024 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Корнієнком Сергієм Валерійовичем, залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 26 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складений 25 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус