РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №766/14757/24

Пров. №2/766/3478/25

17 вересня 2025 року м. Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області у складі: головуючого судді Ус О.В., секретар судового засідання Петішкін О.О., за участі представника відповідачки в режимі відеоконференції адвоката Каплієнко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань міського суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Корабельної районної у м. Херсоні ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказав, що є власником спірного житлового приміщення у якому зареєстровані його донька ОСОБА_3 та колишня дружина ОСОБА_2 . В грудні 2020 році відповідачки за особистим бажанням виїхали з квартири з усіма особистими речами на постійне місце проживання за межі м. Херсон, фактично з вказаного часу квартирою не цікавились та не користувались, комунальні послуги не сплачують, витрат по утриманню квартири не несуть. Перешкод у користуванні житловим приміщенням він відповідачкам не чинив, договір найму з відповідачками відсутній. Реєстрація відповідачок створює перешкоди в користуванні житлом та позбавляє його вільно володіти, користуватись та розпоряджатись майном, не має можливості оформити субсидію на житлово-комунальні послуги, вимушений переплачувати. З огляду на наведене змушений звернутись до суду з позовом.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 03.09.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

09.12.2024 року через Електронний суд представником відповідачки ОСОБА_2 подано відзив на позов, у якому просив відмовити у задоволенні позову. Вказав, що ОСОБА_2 та позивач перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням суду від 27.06.2018 р. розірвано. Під час перебування у шлюбі відповідачка була зареєстрована у спірній квартирі з 11.04.2007 р. Інтересу до квартири не втрачала та не втрачає. 13.10.2020 року позивач безпідставно змінив замки від вхідної двері до спірної квартири, змінив код охоронної сигналізації та по теперішній час чинить перешкоди у користуванні квартирою, вселив до квартири сторонніх осіб, можливо квартирантів та отримує з цього прибуток, який не декларує, у зв`язку із чим відповідачка та донька не мають можливості проживати та користуватись квартирою. Відповідачка зверталась до поліції із заявами про здійснення перешкод позивачем у користуванні спірною квартирою. Станом на сьогодні відповідачка змушена винаймати житло. Позивач вже звертався у 2019 році до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, який був залишений без розгляду у зв`язку із неявкою позивача. Позивачем не надано належних та допустимих доказів вчинення відповідачками дій, які перешкоджають йому вільно користуватись та розпоряджатись спірною квартирою.

17.12.2024 року через Електронний суд представником позивача подано відповідь на відзив, у якому вказала, відповідачка ОСОБА_2 має у власності велику кількість нерухомого майна, тому посилання представника на вимушену оренду є надуманими та жодними документами не підтверджуються. Відповідачка ОСОБА_3 більшу частину часу перебуває поза межами країни. Крім того, відповідачка зверталась до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення що вказує на її бажання жити в місті Києві. В період з грудня 2020 р. по теперішній час відповідачкою не подано жодного позову про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою.

26.12.2024 року через Електронний суд представником відповідачки ОСОБА_2 подано заперечення на відповідь на відзив, у яких просив відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 16.01.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судове засідання позивач та його представник не прибули, через Електронний суд представником позивача подано заяву про розгляд справи у відсутність.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Каплієнко В.В. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не прибула, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини не явки суд не повідомляла.

Суд, заслухавши вступне слово представника відповідачки ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджено договором дарування від 27.06.2020 р., посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіним М.М., витягом про державну реєстрацію прав №35071946 від 06.08.2012 року.

Не є спірним, що відповідачки зареєстровані у спірному житловому приміщенні з 07.12.2012 року, що підтверджено відповідями №766703 та №767140 з Єдиного державного демографічного реєстру від 03.09.2024 р.

З копій платіжних інструкцій (арк. справи 11-14) вбачається, що позивачем сплачувались комунальні послуги за розподіл природного газу (розрахунковий період 05.2021), спожитий газ (розрахунковий період 05.2021, 10.2021, 12.2023), на утримання будинку (17.11.2021 р., 17.01.2024 р.), водопостачання та водовідведення (розрахунковий період 05.2021).

Згідно копії позовної заяви (арк. справи 117-118 том 1) ОСОБА_1 вже звертався до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірною квартирою та усунення перешкод в користуванні нею шляхом виселення. Ухвалою суду від 20.04.2019 року (арк. справи 119 том 1) провадження у справі №766/6361/19 за позовом ОСОБА_1 було відкрито, а ухвалою від 27.10.2021 року позов був залишений без розгляду.

За актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 24.07.2024 р. складеного представником ОСББ «Санаторний» Костильєвою С.П., свідків, мешканців будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , за ініціативою власника квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_1 складено акт про те, що за вищезазначеною адресою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані, але не проживають з 01.01.2021 р. по теперішній час.

13.10.2020 року ОСОБА_2 зверталась до Корабельного ВН ГУНП в Херсонській області із заявою про сприяння на ОСОБА_1 по усуненню перешкод по доступу до квартири за адресою: АДРЕСА_4 , де вона зареєстрована та проживає зі своєю малолітньою донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та є її єдиним опікуном. В цей же день надала пояснення, згідно вказала, що вона є єдиним опікуном своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , де разом проживають з 2007 року за адресою: АДРЕСА_4 , а також зареєстровані за вказаною адресою. Проти неї та її неповнолітньої доньки був здійснений факт домашнього насильства її колишнім чоловіком та батьком дитини ОСОБА_1 , а саме позбавлення доступу до житла, шляхом заміни замків та коду сигналізації в той час, коли вони перебували в лікарні, а саме близько 15-16 год. В даній квартирі знаходяться її цінні особисті речі, ювелірні вироби, гроші, документи та техніка, меблі, які були придбані особисто нею для облаштування житла на загальну суму приблизно 3000 грн. Факт її проживання та її доньки підтверджує ОСОБА_3 свідок, сусідка ОСОБА_6 . Просила понудити ОСОБА_1 надати доступ до квартири до рішення суду про виселення її та її неповнолітньої доньки ОСОБА_3 . Дана справа розглядається в місцевому суді. ОСОБА_1 не проживає в даній квартирі з 2016 року та не сплачує комунальні послуги та інші витрати по утриманню квартири.

За висновком дільничого офіцера поліції Корабельного ВП ХВП 14.10.2020 р. до Корабельного ВП ХВП ГУНП в Херсонській області надійшла заява від ОСОБА_2 , мешкає АДРЕСА_4 щодо вжиття заходів до чоловіка ОСОБА_1 , який вчиняє протиправні дії по відношенню до заявниці. Під час проведення перевірки та зі слів ОСОБА_2 було встановлено, що її колишній чоловік за вищевказаним місцем мешкання поміняв вхідні внутрішні замки, внаслідок чого заявниця разом зі своєю неповнолітньою донькою не можуть потрапити до зазначеного домоволодіння. При проведенні додаткової перевірки, опитати ОСОБА_1 з приводу викладених обставин, а також вжити щодо нього заходи профілактичної спрямованості не надалось можливим. Перевірку вирішено закінчити, матеріали перевірки скерувати до Корабельного ВП ХВП.

Листом від 20.01.2020 р. №484/36.2/01-21 Відділ №2 ХРУП ГУНП в Херсонській області на звернення ОСОБА_7 повідомлено, що 10.01.2021 р. о 19.32 год. Надійшло повідомлення від ОСОБА_2 про те, що за адресою: АДРЕСА_4 колишній чоловік ОСОБА_1 змінив замки до квартири та заявниця з неповнолітньою донькою не може потрапити до квартири. Даний факт було зареєстровано до Журналу єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за №650. При виїзді на місце події працівників поліції та зі слів ОСОБА_2 було встановлено, що колишній чоловік ОСОБА_1 незаконно виселив її з квартири АДРЕСА_1 . До квартири доступу не має та потрапити до житла вона не може. В квартирі мешкають квартиранти. Наразі тривають судові тяжби. Письмових заяв та пояснень не надходило. Матеріали було списано немотивованим висновком у справу відділення за №373 від 13.01.2021 р.

Листом від 20.10.2020 р. №36/2-3963 Корабельне ВП ГУНП в Херсонській області на звернення ОСОБА_7 повідомлено, що її заяву за фактом протиправних дій зареєстровано в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Корабельного ВП ХВП ГУНП в Херсонській області за ЄО №22329 від 14.10.2020 р., уважно розглянуто та проведено перевірку. Перевіркою встановлено, що в даному випадку не вбачається склад кримінального чи адміністративного правопорушення та за результатами перевірки складено висновок від 20.10.2020 р.

Згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 31.07.2024 р. №107 на адвокатський запит ОСОБА_8 , ОСОБА_3 перетинала державний кордон, виїжджаючи та в`їжджаючи на території України з 15.08.2022р. по 12.04.2024 р.

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №283864033 від 10.11.2021 р., ОСОБА_2 є власницею земельної ділянки площею 0,033 га за адресою: АДРЕСА_5 , комплексу за адресою: АДРЕСА_5 кафе А площею 122,1 кв.м, склад Б площею 16,2 кв.м, мостіння-літній майданчик І 130 кв.м; магазину площею 136,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_6 , квартири двокімнатної площею 45,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_7 ; житлового будинку за адресою: АДРЕСА_8 ; однокімнатної квартири площею 31,9 кв.м, за адресою: АДРЕСА_9 ; приміщення двокімнатного у комунальній квартирі площею 75,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_10 ; квартири спільного заселення площею 29,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_10 ; квартири однокімнатної площею 29,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_11 .

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (стаття 405 ЦК України).

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Отже, позбавлення права користування житловим приміщенням або виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим у спірних правовідносинах права власника житла захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Вищевказані правові висновки висловлені в постанові Верховного Суду від 23.05.2024 року у справі 303/8948/21.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 (провадження № 61-9591св19), на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що «при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. […] У справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не дослідили причини непроживання ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 , зокрема те, що між сторонами існує конфліктна ситуація з приводу користування спірним житлом, не встановили, чи збалансовує рішення, ухвалене судом першої інстанції, інтереси ОСОБА_1 як власника квартири АДРЕСА_1 та ОСОБА_2 , яка також зареєстрована у цій квартирі, проживала у ній більше 20 років та не має іншого житла».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2022 року у справі № 161/20415/19 (провадження № 61-14025св21) зазначено, що «саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до статті 107 ЖК України. При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання. На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши подані сторонами докази у їх сукупності, обґрунтовано виходив із того, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту вибуття відповідача на інше постійне місце проживання, що є обов`язком саме позивача».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2021 року у справі № 581/489/20 (провадження № 61-2345св21) вказано, що «право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім`ї. Зазначені норми не передбачають самостійного характера права члена сім`ї власника житлового будинку користування житловим приміщенням. Посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Особливістю вирішення цього спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, особа, яка набула право власності на будинок, і член сім`ї, тобто чоловік і дружина, вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі. […] Отже, при вирішенні питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставин щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла».

Європейський суд з прав людини вказав, що «питання домашнього насильства, яке може проявлятися у різних формах - від застосування фізичної сили до сексуального, економічного, емоційного або словесного насильства,- виходить за межі обставин конкретної справи. Це загальна проблема, яка тією чи іншою мірою стосується всіх держав-членів, і не завжди очевидна, оскільки часто має місце у контексті особистих стосунків або закритих соціальних систем (див. згадане рішення у справі «Володіна проти Росії» (Volodina v. Russia), пункт 71). Хоча це явище може найчастіше стосуватися жінок, Суд визнає, що чоловіки також можуть бути потерпілими від домашнього насильства і насправді прямо чи опосередковано діти теж часто стають жертвами. Якщо особа висуває небезпідставну скаргу щодо повторюваних актів домашнього насильства над нею чи інших видів знущання, якими б незначними не були окремі епізоди, національні органи влади зобов`язані оцінити ситуацію загалом, у тому числі й загрозу продовження аналогічних подій (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» (Irina Smirnova v. Ukraine), заява № 1870/05, пункти 71 і 89, від 13 жовтня 2016 року); з огляду на чинники, детально описані вище, Суд вважає, що, відхиляючи скаргу заявниці про ОСОБА_12 відповідно до статті 116 Житлового кодексу, яка, як пояснив Уряд, загалом, є належним законодавчим рішенням для її справи, національні судові органи не здійснювали комплексний аналіз ситуації та ризику майбутнього психологічного й фізичного насильства, з яким стикалися заявниця та її діти. … Таким чином, не було досягнуто справедливого балансу між усіма протилежними особистими інтересами. Відповідь цивільних судів на позов заявниці про виселення її колишнього чоловіка не відповідала позитивному зобов`язанню держави забезпечити ефективний захист заявниці від домашнього насильства. … Втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8 Конвенції, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших. У контексті статті 2 Конвенції у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати права жертв, зокрема, на фізичну та психологічну недоторканість» (LEVCHUK v. UKRAINE,№ 17496/19, § 78, 80, 90, ЄСПЛ, від 03 вересня 2020 року).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

З матеріалів справи та з пояснень представника відповідачки ОСОБА_2 в судовому засіданні встановлено, що позивачем фактично спричинені перешкоди відповідачкам у користуванні майном, в якому вони проживали та зареєстровані востаннє з 07.12.2012 р. (арк. справи 21-22 том 1). При цьому відповідачка ОСОБА_2 була зареєстрована за цією ж адресою з 11.04.2007 р. по 14.03.2012 р., а відповідачка ОСОБА_3 з 11.02.2007 р., тобто з двомісячного віку, про що свідчать відомості паспорта ОСОБА_2 та копія свідоцтва про народження ОСОБА_3 (том 1 арк. справи 120-122, 123-124). Тобто, тривалий період часу квартира є постійним житлом відповідачок та правомірність їх вселення в цій справі позивачем не оспорюється.

Позивач 13.10.2020 р. під час перебування відповідачок у лікарні самостійно змінив замки у квартирі, не допускав до квартири відповідачок, тим самим створюючи перешкоди у доступі до житла, речей, майна тощо, про що свідчить звернення ОСОБА_9 до органів поліції.

В судовому засіданні не встановлено обставин, за яких відповідачки добровільно, безперешкодно та без примусу покинули житлове приміщення та виїхали разом з особистими речами до іншого місця проживання. Навпаки, судом встановлено здійснення перешкод у користуванні майном та речами позивачем відповідачкам, що не спростовано позивачем. Посилання представника позивача на наявність у відповідачки ОСОБА_2 у власності нерухомого майна, як підстава для визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням не може бути єдиною, самостійною підставою для визнання їх такими. Позивачем не доведено, а судом не встановлено факту добровільності відповідачок покинути та не проживати у спірному житловому приміщенні та факту, що ним не здійснювалися перешкоди у користуванні житлом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, внаслідок чого у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні.

Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися.

Рішення в повному обсязі складено 26 вересня 2025 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. 379, 391 ЦК України, ст. 6, 12, 76-81, 141, 264-265, 363 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_12 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ), третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Корабельної районної у м. Херсоні ради (, місцезнаходження: м. Херсон, вул. Суворова, буд. 29) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Херсонського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяО. В. Ус