Справа № 629/3314/25
Номер провадження 2/629/1050/25
25.09.2025 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі головуючого судді Ткаченко О.А., за участю секретаря Торенко Ю.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Лозівської міської територіальної громади в особі Лозівської міської ради Харківської області про визнання договору купівлі-продажу дійсним, -
Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати дійсним договір купівлі-продажу №38, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Лозівською товарною біржею 29 березня 2001 року, предметом якого є житловий будинок з відповідними надвірними спорудами та будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягає та просить їх задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, надала клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника, також зазначила, що власником іншої 1/3 частини вказаного житлового будинку є ОСОБА_4 , яка померла, однак дату її смерті на даний час не встановлено та відділом проводиться робота з перевірки наявності підстав визнання спадщини відумерлою, після смерті ОСОБА_4 .
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 29.03.2001 між ОСОБА_2 (продавцем) та ОСОБА_1 (покупцем) був укладений договір купівлі-продажу №38, на 2/3 частини житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , при якому маються відповідні надвірні будівлі, належить продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане Лозівською держнотконторою 23 червня 1978 року за реєстровим №1755, зареєстроване у Лозівському БТІ 14 липня 1978 року в реєстровій книзі №1 під реєстровим №126.
Вказаний договір був зареєстрований Лозівською товарною біржею, однак нотаріально не посвідчений. Як зазначено у п.11 даного договору, на підставі ст.15 Закону України «Про товарну біржу», угоди зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню (а.с.15).
15.06.2001 вищевказаний договір (на 2/3 частини житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 ) був зареєстрований в Лозівському бюро технічної інвентаризації, про що зроблено відповідний запис в реєстровій книзі №1 за реєстровим №126.
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 19.04.2017.
Згідно довідки Головного управління статистики у Харківській області, Лозівська товарна біржа, код 30034290, вилучена з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.
Згідно довідки начальника КП «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради №229 від 14.03.2025 згідно архівних реєстраційних матеріалів підприємства, серед зареєстрованих будинків в м.Лозова та Лозівському районі, станом на 01.01.2013 житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 оформлений та зареєстрований: 2/3 частини за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №38 від 29 березня 2001 року, підписаного та зареєстрованого в Лозівській товарній біржі на підставі Біржового контракту №38 від 28 березня 2001 року. 1/3 частина житлового будинку - за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Голуб Н.М нотаріусом Лозівської районної державної нотаріальної контори Харківської області 16 липня 1953 року, р.№?4290, запис у реєстровій книзі Лозівського БТІ №l, реєстровий №126 від 18 лютого 1955 року.
Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Згідно ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст.317 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Листом приватного нотаріуса Лозівського районного нотаріального округу Харківської області М.Завада від 15.04.2015 ОСОБА_1 було роз`яснено, що для підтвердження права власності потрібно надати документ, що посвідчує право власності на майно, правочин повинен відповідати вимогам закону.
Відповідно до положень статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У відповідності з ч.1 ст.1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Частинами 1,5 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; незалежно від прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно положень пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі ст.15,16 ЦК України та ст.1,3,4 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 13 квітня 2016 р. у справі №6-2981цс15; від 1 червня 2016 р. у справах №6-929цс16, №6-1044цс16).
Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно ч.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України - Цивільний кодекс України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Тому до правовідносин щодо визнання дійсності укладеного договору купівлі-продажу від 2000 року потрібно застосовувати положення ЦК України в редакції 1963 року.
Згідно ст.227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
За змістом ст.128,153 ЦК УРСР (1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповід но до ст.224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.
Згідно ст.15 Закону України «Про товарні біржі» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.
Отже, спеціальним законом не встановлено обов`язкової вимоги щодо нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна, які були укладені за результатами проведення біржового аукціону та зареєстровані на біржі.
Згідно п.1.1 Інструкції «Про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №121 від 09.06.1998 (в редакції чинній на час укладення договору), передбачено, державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності.
Згідно з тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 7 лютого 2002 року, підприємства бюро технічної інвентаризації здійснюють державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць.
Відповідно до п.5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 р. за №1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.
Разом з тим, положення ст.227 ЦК України в редакції 1963 року, що діяли на момент укладання договору, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).
Водночас, згідно ст.47 ЦК УРСР, яка діяла під час укладання спірного правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах при визнання угод недійсними» визначено, що суд на підставі ч.2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. На час розгляду справи позивач позбавлений можливості розпоряджатися своїм майном, оскільки договір купівлі-продажу будинку було оформлено в 2001 році з порушенням вимог закону в частині нотаріального посвідчення угоди, а нині така можливість відсутня із-за смерті учасника (продавця) договору. За вказаних обставин, відповідно до положень ст.47,227 ЦК України в редакції 1963 року договір купівлі-продажу спірного майна може бути визнаний судом дійсним.
Керуючись ст.2,12,13,77,81,89,263-265 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до Лозівської міської територіальної громади в особі Лозівської міської ради Харківської області про визнання договору купівлі-продажу дійсним - задовольнити.
Визнати дійсним договір купівлі-продажу №38, на 2/3 частини житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому житловому будинку маються надвірні будівлі, а саме: сарай літ.«Б», сарай приб.літ.«б», льох літ.«В», льох літ.«Г», сарай літ.«Д», вбиральня літ.«Е», огорожа літ.«№1», ворота літ.«№2»; укладений 29.03.2001 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і зареєстрований в Лозівській товарній біржі на підставі біржового контракту №38 від 28.03.2001.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: Лозівська міська територіальна громада в особі Лозівської міської ради Харківської області, юридична адреса: вул.Я.Мудрого буд.1, м.Лозова, Харківської області.

Суддя Олександр ТКАЧЕНКО