КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2025року місто Київ

справа № 357/3052/25

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Орєхова О.І., повний текст рішення складено 14 квітня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року АТ «СЕНС БАНК» звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 454436,79 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 226255,56 грн; заборгованість по відсоткам - 228181,23 грн.

В обґрунтування вимог посилався на те, що 29 листопада 2021 року між АТ «Альфа-Банк», яке змінило найменування на АТ «СЕНС БАНК» та відповідачем з дотриманням приписів чинного законодавства України було укладено кредитний договір №501398833, відповідно до умов якого: тип кредиту «Кредит готівкою»; сума кредиту 230000 грн.; процента ставка 40,00% річних, тип ставки фіксована; строк кредиту 60 місяців; дата повернення кредиту 29 листопада 2026 року; порядок повернення кредиту графік платежів: до 29 числа кожного місяця з дати надання кредиту до повного погашення кредиту по 8912,13 грн., загальна кількість платежів 60, для повернення заборгованості за Угодою визначено використовувати рахунок 60, для повернення заборгованості за Угодою визначено використовувати рахунок UA398833 відкритий у банку.

Вказував, що підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора позичальник підтвердила, що вона ознайомлена зі всією інформацією.

Зазначав, що у Додатку №1 до угоди сторони узгодили графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг.

Посилався на те, що АТ «Альфа Банк» належним чином виконавсвій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту, проте відповідачсвоїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку позивач і просить стягнути з останньої.

Вказував, що зметою досудового, добровільного врегулювання спору на адресу позичальника було направлено досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань, однак дану вимогу залишено відповідачем без реагування.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2025 рокупозов АТ «СЕНС БАНК»задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «СЕНС БАНК» заборгованість згідно з Угодою №501398833 від 29листопада 2021 року у розмірі 270159,76 грн., витрати на правову допомогу в сумі 600 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3241,40 грн., загалом 274001,16 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції,позивач АТ«СЕНС БАНК» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог посилався на те, що суд безпідставно не взяв до уваги, що позивач мав право на дострокове стягнення всієї суми заборгованості.

Вказував, що відповідач суму заборгованості за кредитом визналалише частково у розмірі 41978,53 грн., а суд першої інстанції виніс рішення зазначивши про відсутність права банку на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, із чим апелянт не погоджується.

Зазначав, що відповідач визналафакт укладення кредитного договору та отримання суми грошових коштів в розмірі 230000 грн., отже, банк свій обов`язок виконав в повному обсязі, кошти були видані банком.

Посилався на те, що позичальник грошовими коштами користувалася та обов`язку щодо повернення коштів не виконала, проте, відповідачем визнана сума заборгованості за кредитом лише в розмірі 41978,53 грн., що не відповідає розрахунку заборгованості та виписці руху коштів по рахунку.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Відповідач подала клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з тим, що вона не отримувала ухвалу Київського апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження після отримання якої вона мала намір укласти договір з адвокатом про нвадання їй правової допомоги.

Колегія суддів відхиляє вказане клопотання, оскільки як вбачається з матеріалів справи копія ухвали Київського апеляційного суду від 10 червня 2025 року направлялася на адресу проживання відповідача: АДРЕСА_1 . Конверт з ухвалою повернувся на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Подавши 10 вересня 2025 року до апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи, призначеної на 11 вересня 2025року відповідачпідтвердила повідомлення та її обізнаність про розгляд справи апеляційним судом.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні питання щодо прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач умови договору виконувала неналежним чином, не сплачувала визначені графіком щомісячні платежі, у зв'язку із чим за період з 29 січня 2022 року і станом на 29 липня 2024 року утворилась заборгованість на загальну суму 270159,76 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Також судом першої інстанції зазначено, що в решті частини позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити як заявлені передчасно, оскільки термін дії договору та термін виконання зобов'язань за вказаним договором (29 листопада 2026 року) не настав.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.638 та ч.1 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «СЕНС БАНК», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30 листопада 2022 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 листопада 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір шляхом акцептування відповідачем оферти на укладення угоди про надання споживчого кредиту №501398833, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якої АТ «Альфа Банк» зобов'язавсянадати відповідачу кредит в сумі 230000 грн., з фіксованою процентною ставкою у розмірі 40,00% річних, строком на 60 місяців до 29 листопада 2026 року. Для повернення заборгованості використовується рахунок № НОМЕР_1 (Розділ І).

Розділом ІІ вказаної оферти визначені умови для кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, а саме: відновлювальна кредитна лінія до 200000 грн., зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 26% річних.

АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 своїми підписами узгодили в письмовій формі графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, що становить додаток №1 до укладеного між сторонами договору №501398833 від 29 листопада 2021 року.

Підписанням оферти ОСОБА_1 підтвердила, що вона беззаперечно ознайомлена у письмовій формі зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту; з нормами Закону України «Про споживче кредитування» та нормативними актами НБУ.

Відтак, зі змісту оферти та додатку №1 до неї вбачається, що ОСОБА_1 підтвердила своїм електронним підписом, що згодна з публічною пропозицією АТ «Альфа-Банк» на укладення угоди про надання споживчого кредиту №501398833.

Відповідач користувалась кредитними коштами та частково погашала заборгованість за договором, що вбачається із виписки по рахунку, що у свою чергу підтверджує факт укладення кредитного договору.

Представник відповідача у судовому засіданні суду першої інстанції визнав позовні вимоги частково на суму 270159,76 грн., яка складається з: 41978,53 грн. - суми заборгованості за кредитом, 228181,23 грн. - сума відсотків. Вказував на те, що із підписаних позивачем та відповідачем умов оферти, а також паспорту споживчого кредитування не вбачається, що сторони обумовили право кредитодавця на дострокове повернення кредитних коштів.

В апеляційній скарзі позивач вказував на те, що банк має право на дострокове стягнення всієї суми заборгованості.

Перевіряючи доводи позивача, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень частини четвертої статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

У постанові від 27 березня 2019 року у справі №521/21255/13-ц (провадження № 4-600цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.

У постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі №521/21255/13-ц не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту».

Враховуючи, що частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, містила положення про застосування обов`язкового досудового врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а після 10 червня 2017 року на ці правовідносини почала поширюватися частина четверта статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», суд вважає, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц (провадження №14-680цс19), є релевантною для даних правовідносин та може бути застосована в частині наслідків для кредитора у разі невиконання передбаченого законодавством досудового врегулювання спору.

В матеріалах справи містяться докази того, що позивач направив відповідачу засобами поштового зв`язку досудову вимогу про виконання зобов`язання у розмірі 415238,19 грн.

Як вбачається із паспорта споживчого кредиту, споживач має право достроково повернути споживчий кредит без будь-якої додаткової плати, пов`язаної з достроковим поверненням. Договором про споживчий кредит може бути встановлений обов`язок повідомлення кредитодавця про намір дострокового повернення споживчого кредиту з оформленням відповідного документа.

Тобто, вказаними умовами гарантуються права споживача на дострокове повернення отриманих у кредит коштів, однак, не містить умов, за якими кредитору (банку) надається право достроково вимагати повернення всієї суми отриманого кредиту до спливу кредитного договору і погодженого сторонами строку виконання зобов`язань позичальником, тобто положень закріплених у ч.2 ст.1050 ЦК України.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що із підписаних позивачем та відповідачем умов оферти, паспорту споживчого кредитування не вбачається, що сторони обумовили право кредитодавця на дострокове повернення кредитних коштів.

Керуючись положеннями статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», а також враховуючи відсутність в укладеному договорі умови про право кредитодавця достроково вимагати повернення наданих кредитних коштів, а також враховуючи, що кінцевим терміном кредитування визначено 29 листопада 2026 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги банку про стягнення достроково всієї суми заборгованості, навіть тієї, строк погашення якої ще не настав на час розгляду справи, є недоведеними і безпідставними.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі №509/4771/14 (провадження №61-15459св23).

За умовами укладеного сторонами кредитного договору, сторони погоди строк його виконання і дату повернення кредиту - 29 листопада 2026 року.

Згідно розрахунку заборгованості (а.с.61), станом на 29 липня 2024 року заборгованість становить: 41978,53 грн. за тілом кредиту; 228181,23 грн. заборгованість за процентами, загальний розмір заборгованості становить 270159,76 грн.

Будь-яких доказів на спростування вищевказаного банк ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції не надав.

Відтак, встановивши, що відповідач умови договору виконувала неналежним чином, не сплачувала визначені графіком щомісячні платежі, у зв`язку із чим за період з 29 січня 2021 року і станом на 29 липня 2024 року утворилась заборгованість на загальну суму 270159,76 грн., суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що зазначена заборгованість строк сплати якої настав, в межах заявлених банком позовних вимог, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в решті частини позовних вимог слід відмовити як заявлені передчасно, оскільки термін дії договору та термін виконання зобов`язань за вказаним вище договором (до 29 листопада 2026 року) не настав.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для часткового задоволення позову є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» - залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.

Головуючий:

Судді: