УХВАЛА

16 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 201/56/24

провадження № 61-9451ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Громова Юліана Анатолійовича на рішення Соборного районного суду м. Дніпра (раніше - Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська) від 18 березня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 липня 2025 року в справі за позовом Фонду державного майна України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року Фонд державного майна України звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений 23 листопада 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І. А., зареєстрований в реєстрі за № 2583;

- визнати право власності за державою в особі Фонду державного майна України на житлове приміщення № 1010 гуртожитку літ. А-12, яке складається з: 1 - коридору, площею 4,1 кв. м; 2 - житлової, площею 17,5 кв. м; 3 - житловою площею 11,8 кв. м; 4 - туалету, площею 1,0 кв. м; 5 - душової, площею 0,9 кв. м; загальною площею 35,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Фонду державного майна України житлове приміщення № 1010 гуртожитку літ. А-12, яке складається з: 1 - коридору, площею 4,1 кв. м; 2 - житлової, площею 17,5 кв. м; 3 - житловою площею 11,8 кв. м; 4 - туалету, площею 1,0 кв. м; 5 - душової, площею 0,9 кв. м; загальною площею 35,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- вирішити питання про стягнення судових витрат.

Зазначив, що на підставі статей 326 Цивільного кодексу України (далі - ЦПК України), статті 141 Господарського кодексу України, статей 1, 4 Закону України «Про Фонд державного майна України», статей 6, 7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» Фонд державного майна України є центральним органом державної влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику в сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави, тощо. До повноважень Фонду зокрема, але не виключно, належить ведення обліку об`єктів державної власності, що перебувають у його управлінні, виявлення державного майна, яке тимчасово не використовується, надання згоди на передачу об`єктів державної власності до господарських товариств, забезпечення захисту майнових прав держави на території України, відповідно до Цивільного кодексу України.

Будівля спірного гуртожитку збудована за рахунок централізованих джерел фінансування та була передана на баланс Дніпропетровського взуттєвого об`єднання як відомчий житловий фонд, прийнята до експлуатації як гуртожиток на 682 місця 28 березня 1974 року.

Під час приватизації будівля гуртожитку літ. А-12 не була включена до складу цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-торгівельної фірми «Оріль», що встановлено рішенням Господарського суду м. Києва.

Товариство з обмеженою відповідальністю «КП-Комфорт» (далі - ТОВ «КП-Комфорт») набуло право власності на об`єкти нерухомості в гуртожитку літ. А-12 за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області, яке в подальшому було скасоване, а провадження у справі припинене, тому не мало права розпоряджатися спірною нерухомістю.

Гуртожитки, як об`єкти державного житлового фонду не підлягали приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного майна».

Документи або посилання, які б свідчили про включення спірного гуртожитку до переліку об`єктів, які підлягали приватизації, в матеріалах приватизаційної справи відсутні.

ТОВ «КП-Комфорт» не набуло права власності на спірну нерухомість, оскільки договір купівлі-продажу спірної частини нерухомості є нікчемним, що встановлено апеляційним судом Дніпропетровської області (справа № 2-242/10). Тому не могло внести це майно до статутного капіталу ТОВ «КП-Комфорт», що встановлено судами апеляційної та касаційної інстанцій в справі № 904/10561/15.

ТОВ «КП-Комфорт» не набуло права власності та не мало право ним розпоряджатися.

В подальшому ОСОБА_3 (після укладення шлюбу прізвище змінено на ОСОБА_1 ) набула права власності на житлове приміщення № 1010 гуртожитку літ. А-12, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23 листопада 2017 року, укладеного з ОСОБА_2 , зареєстрованого в реєстрі за № 2583.

Зазначає, що ОСОБА_2 безпідставно відчужено, а ОСОБА_1 незаконно набуто право власності, що підтверджується обставинами наведеними в позові та судовими рішеннями господарських судів, якими встановлена неправомірність вибуття гуртожитку з власності держави.

18 березня 2025 року рішенням Соборного районного суду м. Дніпра (раніше -Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська) позов задоволено частково.

Витребувано на користь держави в особі Фонду державного майна України з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 житлове приміщення № 1010 гуртожитку літ. А-12, яке складається з: 1 - коридору, площею 4,1 кв. м; 2 - житлової, площею 17,5 кв. м; 3 - житловою площею 11,8 кв.м; 4 - туалету, площею 1,0 кв. м; 5 - душової, площею 0,9 кв. м; загальною площею 35,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

01 липня 2025 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2025 року в оскаржуваній частині залишено без змін.

У липні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Громов Ю. А. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Соборного районного суду м. Дніпра (раніше - Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська) від 18 березня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 липня 2025 року, в якій просить їх скасувати в частині задоволеної позовної вимоги та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

15 серпня 2025 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу залишено без руху та надано десять днів з дня отримання копії ухвали для усунення зазначених у ній недоліків.

У серпні 2025 року до Верховного Суду надійшла заява про усунення недоліків касаційної скарги, зі змісту якої та доданих до неї додатків встановлено виконання особою, яка подає касаційну скаргу, вимог ухвали.

Необхідно відмовити в відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення в справі незначної складності з ціною позову, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

За вимогами частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023).

Частина третя статті 389 ЦПК України визначає випадки, за яких рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції не підлягають касаційному оскарженню, а саме не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);

справи про розірвання шлюбу;

справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що незалежно від того, чи визнавав справу малозначною суд першої чи апеляційної інстанції, такою її може визнати касаційна інстанція, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюється й на стадію касаційного провадження.

Такими випадками, зокрема, є наявність у касаційній скарзі питання права, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики (підпункт «а»); особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи (підпункт «б»); значний суспільний інтерес або винятковість її значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункт «в»); віднесення судом першої інстанції справи до категорії малозначних помилково (підпункт «г»).

Згідно із частиною четвертою статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Додатково у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України конкретизовано випадки, за яких касаційне провадження має бути відкрите попри те, що справу визнано малозначною.

У справі предметом позову є визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 23 листопада 2017року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І. А., зареєстрованого в реєстрі за № 2583; визнання права власності за державою в особі Фонду державного майна України на житлове приміщення № 1010 гуртожитку літ. А-12, яке складається з: 1 - коридору, площею 4,1 кв. м; 2 - житлової, площею 17,5 кв. м; 3 - житловою площею 11,8 кв. м; 4 - туалету, площею 1,0 кв. м; 5 - душової, площею 0,9 кв. м; загальною площею 35,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Фонду державного майна України житлове приміщення № 1010 гуртожитку літ. А-12, яке складається з: 1 - коридору, площею 4,1 кв. м; 2 - житлової, площею 17,5 кв. м; 3 - житловою площею 11,8 кв. м; 4 - туалету, площею 1,0 кв. м; 5 - душової, площею 0,9 кв. м; загальною площею 35,3 кв. м, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 .

Заявником оскаржуються судові рішення в частині задоволення позовної вимоги про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Фонду державного майна України житлового приміщення № 1010 гуртожитку літ. А-12, яке складається з: 1 - коридору, площею 4,1 кв. м; 2 - житлової, площею 17,5 кв. м; 3 - житловою площею 11,8 кв. м; 4 - туалету, площею 1,0 кв. м; 5 - душової, площею 0,9 кв. м; загальною площею 35,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

З касаційної скарги вбачається, що оціночна вартість спірного житлового приміщення літ. А-12, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , складає 49 074,00 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (90 840,00 грн).

Тобто справа є незначної складності з ціною позову 49 074,00 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (90 840,00 грн).

У касаційній скарзі заявник не зазначив, що розгляд справи в касаційному суді має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для ОСОБА_1 .

Посилання заявника на неврахування судом висновків, викладених в постановах Верховного Суду, щодо застосування норми права у подібних правовідносинах є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, втім не є доводом, який в розумінні підпунктів «а»-«г» пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення у малозначній справі такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову в відкритті провадження) в справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Верховний Суд враховує предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, судову практику в такій категорії справ та вважає, що справа не відноситься до переліку справ, передбаченого частиною четвертою статті 274 ЦПК України, та відсутні підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Верховний Суд зауважує, що зазначення підстав касаційного оскарження є лише вимогою до форми та змісту касаційної скарги відповідно до цивільного процесуального закону, проте не є безумовною підставою для відкриття провадження у справі на рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарги касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Такий висновок відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

Водночас застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

Заявниця подала касаційну скаргу на судові рішення в справі незначної складності з ціною позову, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Громова Юліана Анатолійовича на рішення Соборного районного суду м. Дніпра (раніше - Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська) від 18 березня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 липня 2025 року в справі за позовом Фонду державного майна України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська