ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8701/25 Справа № 172/25/25 Суддя у 1-й інстанції - Філіппов Є. Є. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №172/25/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Васильківська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - адвоката Єланського Олега Геннадійовича, на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2025 року, ухвалене у складі судді Філіппова Є.Є., -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Єланський О.Г. звернувся до Васильківського районного суду Дніпропетровської області з вищевказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_4 . Спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_4 складається із права на земельну частку (пай) розміром 5,86 умовних кадастрових гектарів, яка перебувала у колективній власності КСП «Прогрес» Васильківського району Дніпропетровської області.

Зазначає, що на випадок смерті ОСОБА_4 заповіту не залишив.

Також вказує, що позивач є сином померлого ОСОБА_4 , тобто є спадкоємцем першої черги за законом.

Зауважує, що згідно з актом від 04 січня 2022 року ОСОБА_4 проживав без реєстрації в АДРЕСА_1 у свого сина ОСОБА_1 (позивача) протягом грудня 1995 січня 1996 року до моменту смерті.

26 листопада 2021 року позивач звернувся до державного нотаріуса Васильківської державної нотаріальної контори з метою подачі заяви про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 , однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) розміром 5,86 умовних кадастрових гектарів у зв`язку з тим, що на вказане майно одержана спадщина іншим спадкоємцем ОСОБА_5 .

Після отримання свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_5 розробив технічну документацію на земельну ділянку і зареєстрував право власності на земельну ділянку загальною площею 6,2345 га кадастровий номер :03:002:0019.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

Спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 є його син відповідач у справі ОСОБА_2 , який 17 листопада 2021 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом у вигляді земельної ділянки загальною площею 6,2345 га кадастровий номер :03:002:0019.

Вважає, що у зв`язку з тим, що позивачем прийнято спадщину після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже після видачі свідоцтва про право на спадщину іншому спадкоємцю за законом, а саме: свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) видане 22 лютого 2000 року державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Гордієнко І.В., реєстровий №630, спадкоємцю за законом, після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_5 ; свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку загальною площею 6,2345 га., яка знаходиться на території Зеленогайської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області, кадастровий номер земельної ділянки :03:002:0019, виданого 17 листопада 2021 року, державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Гордієнко І.В., реєстровий №2701, виданого після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_2 , то вказані свідоцтва підлягають визнанню недійсними як такі, що порушують право позивача на земельну ділянку.

У зв`язку з чим просить визнати вищезазначені свідоцтва недійсними.

Рішенням Васильківського районний суд Дніпропетровської області від 28 травня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Васильківська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_2 , судові витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 10 250 грн.

Не погодившись із зазначеним рішенням, представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Єланський О.Г. подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд ухвалив рішення з грубим порушенням норм матеріального права, а також із грубим порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не в повній мірі відобразив докази, які досліджувались під час судового розгляду справи, не оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції не зазначив про те, що жодним нормативним актом не встановлено кінцевий термін отримання свідоцтва про право на спадщину, а отже отримання свідоцтва про право на спадщину не обмежено будь-яким терміном.

Також зазначає, що суд першої інстанції не надав належної уваги акту від 04 січня 2022 року, як доказу проживання померлого ОСОБА_4 з позивачем без реєстрації протягом грудня 1995 року - січня 1996 року аж до самої смерті, відповідно до якого позивач прийняв у встановленому законом порядку спадщину шляхом спільного проживання та користування майном померлого.

Зауважує, що суд першої інстанції не звернув увагу на той факт, що про порушення своїх прав позивач дізнався лише 26 листопада 2021 року, після отримання 26 листопада 2021 року постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Васильківської державної нотаріальної контори Гордієнко І.В.

Також відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо розміру витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 грн., а тому у задоволенні даної вимоги слід відмовити за необґрунтованістю.

У зв`язу з чим просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2025 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Васильківська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Лисенко С.М., скориставшись своїм правом, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначає, що основним доводом позивача є твердження про те, що ОСОБА_4 на день смерті проживав в його будинку в с.Зелений Гай. Разом з тим такі твердження є безпідставними та спростовуються такими документами, які наявні в матеріалах спадкової справи після померлого ОСОБА_4 , що була витребувана судом, зокрема, на 5 сторінці спадкової справи міститься Свідоцтво про смерть ОСОБА_4 , в якому зазначене місце смерті - село Крутеньке Васильківського району Дніпропетровської області; на 7 сторінці спадкової справи міститься документ Справка про те, що ОСОБА_4 , 1912 року народження, постійно проживав в с.Крутеньке з 1937 року. Таким чином, з матеріалів спадкової справи вбачається, що ОСОБА_4 не проживав в с.Зелений Гай. Акт від 04 січня 2022 року не спростовує вказаних фактів, оскільки був складений через 26 років після смерті ОСОБА_4 , не передбачений жодним нормативно-правовим актом, а отже і не може підтверджувати певні обставини, які підлягають доказуванню в іншому порядку.

Також вказує, що не погоджується з тим, що позивач вважає земельну ділянку з кадастровим №:03:002:0019 площею, 6,234 га. такою, що отримана ОСОБА_5 в спадщину після померлого ОСОБА_4 .

Зазначає, що відповідно до сертифікату на земельний пай від 21 грудня 1997 року серії ДП №0388088 ОСОБА_4 мав право на земельну ділянку в КСП Прогрес площею 5.86 умовних кадастрових гектарів. Однак в матеріалах справи відсутні будь-які документи або докази, які б вказували на те, що земельна ділянка з кадастровим № :03:002:0019 площею, 6,234 га. була отримана відповідачем на підставі цього сертифікату. Більше того, в матеріалах спадкової справи після померлого ОСОБА_5 міститься два Державних акти про право приватної власності на землю, а саме: на ділянку з кадастровим №:03:002:0019 площею 6,234 га., що виданий на підставі рішення 16 сесії ХХІІІ скликання Зеленогайської сільської ради від 30 серпня 2001 року №60; на ділянку з кадастровим №:03:002:0020 площею, 6,233 га., що виданий на підставі рішення 16 сесії ХХІІІ скликання Зеленогайської сільської ради від 30 серпня 2001 року №60.

Зауважує, що твердження позивача про те, що відповідач та ОСОБА_5 отримали земельну ділянку з кадастровим №:03:002:0019 площею 6,234 га. в спадщину після померлого ОСОБА_4 не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами спадкових справ та документами, які в них містяться.

Звертає увагу суду, що у 2023 році позивач звертався з позовом до відповідача про внесення змін до свідоцтв про право на спадщину, в основу якого поклав акт від 04 січня 2022 року. Рішенням від 30 жовтня 2023 року у справі №172/1281/23 в задоволенні позову було відмовлено. Вказане рішення було оскаржене, однак у відкритті апеляційного провадження було відмовлено. Постанова апеляційного суду від 19 лютого 2024 року залишена в силі постановою Верховного суду.

У зв`язку з чим просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Єланський О.Г. у судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Лисенко С.М. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив у її задоволенні відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явилися про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги і відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Крутеньке Васильківського району Дніпропетровської області.

Позивач у справі ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

З довідки, виданої 18 січня 2000 року виконкомом Зеленогайської сільської ради Васильківського району Дніпропетровської області вбачається, що ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 1937 року постійно проживав в с.Крутеньке Васильківського району Дніпропетровської області і виписаний у зв`язку зі смертю.

Згідно з актом, складеним 04 січня 2022 року жителями Дубовиківської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , підписи яких затверджені старостою Зеленогайського старостинського округу Карнаух Ю. про те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дійсно фактично проживав без реєстрації в АДРЕСА_1 у свого сина ОСОБА_1 протягом грудня 1995 січня 1996 років до моменту смерті.

Відповідно до Акту від 29 серпня 2023 року, що складений жителями с.Крутеньке ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на протязі 1995-1996 років проживав у власному будинку, який знаходиться в с.Крутеньке і на день смерті проживав за вказаною адресою.

Позивач у позовній заяві стверджує, що оскільки він є рідним сином померлого ОСОБА_4 , то він є спадкоємцем першої черги за законом відповідно до ч.1 ст.1261 ЦК України.

Окрім того, як на підставу прийняття спадщини після смерті батька, позивач посилається на акт, складений 04 січня 2022 року, про фактичне проживання ОСОБА_4 до дня смерті, без реєстрації, в АДРЕСА_1 у нього ОСОБА_1

26 листопада 2021 року позивач звернувся до державного нотаріуса Васильківської державної нотаріальної контори з метою подачі заяви про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 , однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай) розміром 5,86 умовних кадастрових гектарів у зв`язку з тим, що на вказане майно одержана спадщина іншим спадкоємцем ОСОБА_5 .

Як вбачається з копії спадкової справи, яка була витребувана судом, після смерті ОСОБА_4 в Васильківській державній нотаріальній конторі була заведена спадкова справа №156/2000.

22 лютого 2000 року ОСОБА_5 звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлого батька.

З копії спадкової справи вбачається, що вказане свідоцтво про право на спадщину за законом було видане ОСОБА_5 на підставі довідки виконкому Зеленогайської сільської ради №22 від 18 січня 2000 року, згідно якої ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день своєї смерті дійсно постійно проживав в с.Крутеньке, починаючи з 1937 року і по день смерті.

22 лютого 2000 року ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на належне спадкодавцю майно, а саме, право на земельну частку /пай/ у землі, яка перебуває у колективній власності сільськогосподарського підприємства "Прогрес", розміром 5,86 умовних кадастрових гектар без визначення частки в натурі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер. Спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 є його син відповідач у справі ОСОБА_2 , який 17 листопада 2021 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4 спадкоємцем відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 лютого 2000 року був його син ОСОБА_5 , який успадкував майно у вигляді 5,86 умовних кадастрових гектарів, що перебувала у колективній власності КСП «Прогрес» Васильківського району Дніпропетровської області, а після смерті ОСОБА_5 спадкоємцем, згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 17 листопада 2021 року став ОСОБА_2 , який успадкував земельні ділянки площею 6,2345 га кадастровий номер :03:002:0019 та площею 6,2334 га кадастровий номер :03:002:0020, які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташовані на території Зеленогайської сільської ради Синельниківського (колишнього Васильківського) району Дніпропетровської області.

При цьому, як вбачається, з матеріалів справи, земельні ділянки площею 6,2345 га кадастровий номер :03:002:0019 та площею 6,2334 га - кадастровий номер :03:002:0020, належали ОСОБА_5 на підставі Державних актів на право приватної власності серії ІІ-ДП № 025970 та серії ІІ-ДП № 025973 відповідно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з тих підстав, що позивач, звертаючись до суду з вимогою про визнання раніше виданих свідоцтв про право на спадщину недійсними, не довів наявності порушення його прав та інтересів як спадкоємця. Окрім цього, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, за якими встановлювалось фактичне прийняття позивачем спадщини після смерті батька або факт про його сумісне проживання з батьком, оскільки позивач із заявою про встановлення фактів, які породжують юридичні підстави для прийняття спадщини, до суду не звертався, також не звертався із позовною заявою про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, внаслідок чого суд дійшов висновку, що позивач втратив право на спадщину, а тому видача свідоцтв про право на спадщину не порушує будь-яких прав позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18, пункт 57, ), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18, пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 89)).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя статті 1223 ЦК України).

Відповідно до положень частин першої, другої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) зазначено, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). За своєю правовою природою вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є самостійним способом захисту прав та/інтересів, передбаченим статтею 1301 ЦК України, на який поширюється позовна давність.

У постановах від 14 листопада 2018 року у справі №2-1316/2227/11 (провадження №61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі №296/10637/15-ц (провадження №61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі №742/740/17 (провадження №61-23св18) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

ОСОБА_3 , звертаючись до суду з позовом, вказував, що позивачем фактично прийнято спадщину після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже після видачі свідоцтва про право на спадщину іншому спадкоємцю за законом, а саме: ОСОБА_5 , то вказані свідоцтва підлягають визнанню недійсними як такі, що порушують право позивача на земельну ділянку, у зв`язку з чим заявляв вимогу про визнання виданих свідоцтв недійсними.

Виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину, але не отримав свідоцтва про право на спадщину і має намір його отримати; виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, є підставою для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, а не визнання його недійсним.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 758/5329/15 (провадження № 61-18376св18).

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У частині третій статті 1268 ЦК України вимагається проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрація місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Зазначений правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147/17 (провадження №61-39308св18), від 18 листопада 2020 року у справі №523/19010/15-ц (провадження №61-5777св20), від 02 квітня 2021 року у справі №191/1808/19 (провадження №61-6290св20), від 28 квітня 2021 року у справі №204/2707/19 (провадження №61-15380св20), від 07 червня 2022 року у справі №175/4514/20 (провадження №61-2387св22), від 26 липня 2023 року у справі №641/3893/20 (провадження №61-12472св22), від 26 червня 2024 року у справі №752/12045/17 (провадження №61-18363св23), від 09 жовтня 2024 року у справі №644/4646/23 (провадження №61-10383св24).

Практика правозастосування частини третьої статті 1268 ЦК України є сталою.

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України, має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Цей факт при вирішенні спору між спадкоємцями підлягає встановленню у мотивувальній частині судового рішення. Не пред`явлення окремої позовної вимоги про встановлення факту прийняття спадщини спадкодавцем, не є підставою для відмови в позові про визнання права власності (чи визнання права на частку в праві спільної часткової власності) за спадкоємцем (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2024 року в справі №642/4502/17 (провадження №61-14982св23)).

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач не є спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, оскільки мав відмінне від ОСОБА_4 зареєстроване місце проживання.

Матеріали справи містять копію паспорту позивача ОСОБА_3 серія НОМЕР_3 на 11 сторінці якого вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , останній був зареєстрований тільки 11 вересня 1996 року, тобто через 8 місяців після смерті ОСОБА_4 .

Крім того, відповідно до Акту від 29 серпня 2023 року, складеного жителями с.Крутеньке ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на протязі 1995-1996 років проживав у власному будинку, який знаходиться в селі Крутеньке і на день смерті проживав за вказаною адресою.

Окрім цього, з матеріалів спадкової справи вбачається, що на 5 сторінці справи міститься свідоцтво про смерть ОСОБА_4 , в якому зазначене місце смерті - село Крутеньке Васильківського району Дніпропетровської області; а на 7 сторінці спадкової справи міститься документ «Справка» про те, що ОСОБА_4 , 1912 року народження, постійно проживав в с.Крутеньке з 1937 року.

Також у 2023 році позивач звертався з позовом до відповідача про внесення змін до свідоцтв про право на спадщину, в основу якого поклав акт від 04 січня 2022 року, але рішенням суду від 30 жовтня 2023 року у справі №172/1281/23 в задоволенні позову було відмовлено. В рішенні було надано оцінку акту від 04 січня 2022 року. Вказане рішення набрало законної сили, тому обставини які були ним встановлені доказуванню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з оцінкою суду першої інстанції наданого позивачем Акту від 04 січня 2022 року, оскільки він був складений через 26 років після смерті ОСОБА_4 , і є певні сумніви в тому, що він об`єктивно засвідчує викладену в ньому інформацію.

Судом першої інстанції було надано правову оцінку наданим позивачем доказам щодо постійного проживання разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як встановлено судом, в матеріалах справи відсутні будь-які докази за якими встановлювалось фактичне прийняття позивачем спадщини після смерті батька або факт про його сумісне проживання з батьком, оскільки позивач із заявою про встановлення фактів, які породжують юридичні підстави для прийняття спадщини, до суду не звертався, також не звертався із позовною заявою про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, внаслідок чого суд дійшов висновку, що позивач втратив право на спадщину, а тому видача свідоцтв про право на спадщину не порушує будь-яких прав позивача.

Доводи відповідача про те, що ухваливши рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції не надав оцінку всім доводам та запереченням сторін, чим порушив засади змагальності сторін спростовуються матеріалами справи, обґрунтованими висновками суду в оскаржуваному рішенні, зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача із судовим рішенням.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2025 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Єланського Олега Геннадійовича, на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2025 року - залишити без задоволення.

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2025 року у цивільній справі №172/25/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Васильківська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст ухвали складено 24.09.2025

Головуючий суддя О.В. Агєєв