ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 760/27764/21

провадження № 61-8357св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Луспеника Д. Д., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Міністерство оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилим приміщенням,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у складі судді

Бєльченко Л. А. від 09 квітня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Новікової Г. В., Гапонова А. В., Никифоряка Л. П.,

від 03 червня 2025 року і ухвалив таку постанову.

Зміст позовної заяви та її обґрунтування

1. У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилим приміщенням про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, визнання права на забезпечення житлом.

2. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що він є полковником запасу Збройних Сил України та має вислугу 26 років 4 місяці. Звільнений на підставі наказу Міністра оборони України № 835 від 23 грудня

2014 року у зв`язку з проведенням організаційних заходів. На підставі ордеру № 08 серія № 03 від 08 серпня 2005 року йому було надано службову квартиру АДРЕСА_1 , де він проживає зі своєю дружиною і на цей час. Квартира перебуває на обліку у Квартирно-експлуатаційному відділі м. Дніпра.

3. Позивач зазначав, що з 03 березня 1995 року він перебуває на квартирному обліку Збройних Сил України як військовослужбовець, який потребує поліпшення житлових умов. На даний час житлом не забезпечений. Вважав, що відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» він має право бути забезпеченим державою жилим приміщенням, як військовослужбовець, який має вислугу років на військовій службі понад 20 років.

4. Рішенням Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилим приміщенням, оформленим протоколом від 23 червня 2020 року № 6 відмовлено в погодженні надання ОСОБА_1 для постійного проживання квартири АДРЕСА_1 , де він фактично проживає.

5. З урахуванням зазначеного, позивач просив позов задовольнити:

- визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилим приміщенням, оформлене протоколом від 23 червня 2020 року № 6;

- визнати за ним право бути забезпеченим для постійного проживання шляхом виключення з числа службових квартири АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати Комісію з контролю за забезпеченнями військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилим приміщенням прийняти рішення про надання йому вищевказаної квартири для постійного проживання шляхом виключення з числа службових.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

6. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 20 вересня 2022 року провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

7. Постановою Київського апеляційного суду від 12 липня 2023 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 20 вересня 2022 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду.

8. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2023 року цю справу направлено за підсудністю до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.

9. Оскаржуваним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

10. Визнано протиправним та скасовано рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилим приміщенням від 23 червня 2020 року № 6 про відмову в погодженні надання ОСОБА_1 та членам його сім`ї житла (квартири АДРЕСА_1 ) для постійного проживання шляхом виключення з числа службового житла.

11. Зобов`язано Міністерство оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей погодити надання ОСОБА_1 та членам його сім`ї житла (квартири АДРЕСА_1 ) для постійного проживання.

12. У решті позовних вимог відмовлено.

13. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач має вислугу років на військовій службі понад 20 років, перебуває на квартирному обліку та має право на отримання житла для постійного проживання його та членів його сім`ї. При цьому, обставини, визначені пунктом 30 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 (далі - Порядок № 1081), не встановлені.

14. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання за ним права бути забезпеченим житлом для постійного користування, суд виходив з того, що оскільки позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення, та зобов`язання відповідача погодити надання позивачу та членам його сім`ї житла для постійного проживання задоволено, чим повністю вичерпується вирішення питання щодо відновлення порушеного права позивача, у зв`язку з цим вимоги в частині визнання за позивачем права бути забезпеченим житлом для постійного користування є зайвими.

15. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року апеляційну скаргу Міністерства оборони України задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2024 року скасовано та провадження у цивільній справі закрито. Роз`яснено позивачу, що розгляд справи за його позовом до Міністерства оборони України віднесений до юрисдикції адміністративного суду.

16. Закриваючи провадження у справі, апеляційний суд виходив з того, що спори щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій є спорами з приводу проходження позивачем військової служби як різновиду служби публічної. Оскільки спір позивача з відповідачем є публічно-правовим, тому належить до юрисдикції адміністративного суду.

17. Постановою Верховного Суду від 05 березня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Дніпровського апеляційного суду

від 13 листопада 2024 року скасовано, справу передано для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

18. Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що у жовтні 2021 року ОСОБА_1 уже звернувся до суду з цим позовом в порядку адміністративного судочинства, однак ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 серпня 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження в адміністративній справі № 640/18423/21 на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України та роз`яснено, що спір підлягає розгляду місцевим загальним судом за правилами цивільного судочинства.

19. Верховний Суд виходив з того, що у цій справі апеляційним судом, який правильно вважав, що спір є адміністративним, не взято до уваги, що закриття провадження у справі зумовило юрисдикційний конфлікт, який поставив під загрозу сутність права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

20. Оскаржуваною постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2025 року апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишено без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 09 квітня 2024 року - без змін.

21. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у спірних правовідносинах відповідач наділений повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації позивачем соціальних гарантій в силу його особливого статусу, визначеного Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто внаслідок наявності у позивача вислуги на військовій службі більше 20 років. ОСОБА_1 має вислугу років військовослужбовця Збройних Сил України понад 20 років, перебуває на квартирному обліку і займає службове житло, обставини, визначені пунктом 30 Порядку № 1081, для зняття позивача з квартирного обліку, не встановлені, що є підставою для надання йому спірного житла у постійне користування, шляхом виключення його з числа службових.

Узагальнені доводи касаційної скарги

22. 02 липня 2025 року Міністерство оборони України через підсистему «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2025 року, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

23. Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій Міністерство оборони Українизазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17, від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 18 вересня 2018 року у справі № 823/218/17, від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 02 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а, від 18 грудня 2019 року у справі № 826/2323/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 520/5442/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 29 вересня 2020 року у справі № 368/561/19, від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19, від 08 жовтня 2020 року у справі № 9901/393/19, від 13 жовтня 2020 року у справі № 640/22013/18, від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15, від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також вказує, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

24. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що у спірних правовідносинах відповідач наділений повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації позивачем соціальних гарантій забезпечення жилими приміщеннями в силу його особливого статусу, визначеного Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто внаслідок проходження ним публічної служби, різновидом якої є служба військова. Тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема з приводу соціального захисту військовослужбовців (включно із спорами з військовими частинами щодо реалізації гарантій забезпечення військовослужбовців житловими приміщеннями), належить до юрисдикції адміністративних судів.

25. Міністерство оборони Українистверджує, що спір позивача з відповідачем є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративного суду, проте судом першої та апеляційної інстанції цей спір розглянуто в порядку цивільного судочинства.

26. Вказує, що вирішуючи спір по суті, суди попередніх інстанцій не врахували, що попереду позивача на квартирному обліку перебувають інші особи, які мають рівнозначні пільги, надати йому житло (шляхом виключення його із числа службових) раніше них не має законних підстав, оскільки призведе до порушення прав таких осіб.

27. Згідно з доводами касаційної скарги, Комісія з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилим приміщенням є державним органом та не може виходити за межі своїх повноважень, а тому позивачем обрано неефективний спосіб захисту. Позивач на теперішній час проходить військову службу, забезпечений службовим житлом, а Міністерство оборони України не ставить питання про його виселення, отже його права та права членів його сім`ї не порушені.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

28. Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 760/27764/21.

29. Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

30. У поданому відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 посилається на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, такими, що ухвалені на підставі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог і заперечень. Питання юрисдикції у цій справі вже було предметом розгляду у суді касаційної інстанції, а тому посилання відповідача на порушення юрисдикції у спірних правовідносинах є необґрунтованим. Позивач вказує, що забезпечення його житлом не порушує жодним чином права інших осіб, оскільки він просить забезпечити його житлом яке він фактично займає. Окрім того, відповідачу не потрібно здійснювати додаткові дії щодо пошуку або будівництва такого жила. Відповідачем жодним чином не підтверджено нагальну необхідність Міністерства оборони України у перебуванні саме квартири АДРЕСА_1 , у статусі службової. Жодних доказів на яких ґрунтуються заперечення відповідача проти позовних вимог останнім до справи не долучено, а аргументи викладені у касаційній сказі голослівними.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

31. Наказом Міністра оборони України № 835 від 23 грудня 2014 року полковника ОСОБА_1 , начальника групи зв`язку та автоматизованих систем управління штабу ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнено у запас у зв`язку з проведенням організаційних заходів. У цьому наказі відзначено, що ОСОБА_1 має вислугу 26 років 4 місяці.

32. На підставі ордеру № 08 серія № 03 від 08 серпня 2005 року виконавчим комітетом Індустріальної райради народних депутатів м. Дніпропетровська ОСОБА_1 було видано службовий ордер на зайняття квартири за адресою:

кв. АДРЕСА_1 . Склад сім`ї - двоє осіб. Квартира перебуває на обліку у Квартирно-експлуатаційному відділі м. Дніпра.

33. Позивач з 03 березня 1995 року перебуває на квартирному обліку Збройних Сил України як військовослужбовець, який потребує поліпшення житлових умов. На поточний час житлом не забезпечений.

34. Рішенням Комісії з контролю за забезпеченнями військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилим приміщенням, оформленим протоколом від 23 червня 2020 року № 6 відмовлено в погодженні надання ОСОБА_1 для постійного проживання квартири АДРЕСА_1 , де він фактично проживає зі своєю дружиною.

Позиція Верховного Суду

35. Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

36. Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

37. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

38. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

39. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

40. Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

41. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний з процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

42. У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

43. У частині першій статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

44. Поняття «суд, встановлений законом» містить таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

45. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

46. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

47. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

48. Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

49. Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

50. У частині першій статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

51. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

52. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

53. Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (пункт 1 частини першої статті 4 КАС України).

54. Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

55. Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

56. Отже, до справ адміністративної юрисдикції процесуальний закон відніс публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

57. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

58. У цій справі позивач звернувся з позовом до відповідача про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, визнання права на забезпечення житлом.

59. Разом у тим, у 2021 році ОСОБА_1 звертався до адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України в особі Комісії з контролю за забезпеченням військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, в якому з урахуванням уточнень просив: визнати протиправним і скасувати оформлене протоколом засідання Комісії від 23 червня 2020 року № 6 рішення відповідача про відмову у виключенні квартири АДРЕСА_1 , з числа службового житла; зобов`язати Комісію прийняти рішення про надання позивачу спірної квартири для постійного проживання шляхом виключення її з числа службових.

60. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 серпня

2021 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження в адміністративній справі № 640/18423/21 на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС та роз`яснено, що цей спір підлягає розгляду місцевим загальним судом за правилами цивільного судочинства.

61. Як вказує Європейський Суд з прав людини, у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплене «право на суд» не є абсолютним та може бути обмежене, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).

62. Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

63. Якщо внаслідок ухвалення оскаржених рішень виник юрисдикційний конфлікт, який формально унеможливлює доступ позивача до суду, оскільки звернення до суду для вирішення спору між тими самими сторонами, про той же самий предмет із тих самих підстав не допускається, то для забезпечення позивачеві доступу до суду розгляд цього спору треба продовжити за правилами іншого судочинства судочинства.

64. Вказані висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21 (провадження

№ 14-32цс22), а також висновками у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 522/22172/21 (провадження № 61-816св23).

65. Скасовуючи постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року та передаючи справу № 760/27764/21 для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд у постанові від 05 березня 2025 року виходив з того, що цейспір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, оскільки закриття провадження у справі зумовило юрисдикційний конфлікт, який поставив під загрозу сутність гарантованого Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

66. Відповідно до частини п`ятої статті 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

67. Під час нового апеляційного розгляду апеляційний суд врахував висновки Верховного Суду, висловлені у постанові від 05 березня 2025 року, обґрунтовано виходив з того, що розгляд цієї справи слід продовжити в порядку цивільного судочинства.

Щодо вирішення спору по суті

68. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

69. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

70. Відповідно до пункту 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, не підлягають приватизації. Лише після вирішення питання про зняття з даного житла статусу службового, воно може бути приватизоване на умовах і в порядку, передбаченому Законом.

71. За змістом статті 118 Житлового кодексу України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

72. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

73. Статтею 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі підрозділів всіх видів і родів ЗСУ, як в воєнний, так і в мирний час. Учасникам бойових дій надаються зокрема, такі пільги, як першочергове забезпечення житлом осіб, що потребують поліпшення житлових умов.

74. Відповідно до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

75. Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

76. Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.

77. Статтею 125 ЖК України передбачено, що осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, не може бути виселено із службового житла.

78. Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1081

від 03 серпня 2006 року, а саме пунктом 3 встановлено, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житлом для постійного проживання проводиться шляхом надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого, виключеного з числа службового, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб, надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.

79. Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями на сьогодні передбачено чотири способи забезпечення житлом військовослужбовців, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше: 1) наданням один раз протягом усього часу проходження військової служби житла новозбудованого; 2) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, виключеного з числа службового; 3) надання один раз протягом усього часу проходження військової служби житла, вивільненого або придбаного у фізичних чи юридичних осіб; 4) надання кредиту для спорудження (купівлі) житла.

80. У пункті 11 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями встановлено механізм виключення житлового приміщення з числа службового, передбачено, що виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.

81. Пунктом 10 розділу 7 Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 31 липня 2018 року № 380, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 06 вересня

2018 року, передбачено, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, а також особи, звільнені з військової служби за станом здоров`я, віком, у зв`язку із скороченням штатів, особи з інвалідністю І чи ІІ групи, члени сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, що забезпечені службовими житловими приміщеннями незалежно від місця його знаходження, мають право на виключення цього житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання за умови перебування на обліку та в порядку, визначеному пунктами 3-7 цього розділу.

82. Виключення квартир з числа службових для забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється на підставі клопотання КЕУ, КЕВ (КЕЧ) району за встановленим порядком.

83. Враховуючи наведене, у спірних правовідносинах відповідач наділений повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації позивачем соціальних гарантій в силу його особливого статусу, визначеного Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто внаслідок наявності у позивача вислуги на військовій службі більше 20 років.

84. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

85. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

86. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 є військовослужбовцем, перебував на військовій службі, мав на момент звернення до суду вислугу на військовій службі понад 20 років, є учасником бойових дій, перебуває на квартирному обліку і займає службове житло за адресою: АДРЕСА_1 .

87. Судами не встановлено обставини, які визначені Пунктом 30 Порядку № 1081, для зняття позивача з квартирного обліку.

88. Суди обґрунтованого виходили з того, що відповідач не надав доказів на підтвердження обґрунтованості відмови у поданні клопотання за заявою військовослужбовця про розгляд питання про виключення житла з числа службового, чим фактично обмежує права позивача на забезпечення житлом, гарантовані Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а посилання відповідача на необхідність дотримання черговості при вирішенні питання щодо виключення житла з числа службового та забезпечення ним для постійного проживання є необґрунтованим, оскільки позивач вже забезпечений службовим житлом у порядку черговості.

89. Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 636/1514/19 (провадження № 61-19985св19).

90. Слід також зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

91. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів касаційної скарги по суті спору та їх відображення в оскаржених рішенні суду першої інстанції та постанові апеляційного суду (з урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження), питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, судами сторонам спору надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій.

92. Колегія суддів, надаючи оцінку судовим рішенням на предмет їх законності у межах доводів касаційної скарги, погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції. За встановлених у цій справі обставин суди правильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли цілком обґрунтованих висновків про необхідність поновлення порушених прав позивача.

93. Висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду, на які Міністерство оборони України послалося в обґрунтування доводів касаційної скарги, враховуючи зокрема позицію Верховного Суду висловлену у цій справі у постанові від 05 березня 2025 року.

94. Верховний Суд неодноразово зауважував, що зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, враховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі

№ 201/16373/16-ц, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21)).

95. Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

96. З урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 402, 403, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Міністерства оборони Українизалишити без задоволення.

2. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: Д. Д. Луспеник

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович