Справа № 357/5023/25
Провадження № 2/357/3134/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Бебешко М. М. ,

при секретарі - Ільницька І. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: 1) ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 2) Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області; 3) Міністерство оборони України, про встановлення факту, що має юридичне значення,-

В С Т А Н О В И В :

10 квітня 2025 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла вищевказана позовна заява.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08 червня 2013 року між сторонами укладено шлюб, який було розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 березня 2019 року. За час перебування у шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка з моменту розірвання шлюбу між батьками проживає за однією адресою з батьком. Відповідачка перебуває на військовій службі з 01 лютого 2023 року. Позивач з 03 липня 2023 року працевлаштований до ТОВ «Мархо-Груп» на посаду підсобного працівника. Так як позивач самостійно виховує та утримує неповнолітню доньку, то він має право на отримання відстрочки від мобілізації відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 квітня 2025 року вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М.

Ухвалою суду від 11 квітня 2025 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків.

16 квітня 2025 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 17 квітня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 16 травня 2025 року. Вказаною ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - службу у справах дітей Білоцерківської міської ради та зобов`язано вказану юридичну особу надати до суду письмовий висновок щодо вирішення спору. Також залучено до участі у справі Міністерство оборони України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

06 травня 2025 року на адресу суду від представника Міністерства оборони надійшло письмове пояснення третьої особи, згідно з яким остання просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Пояснення обґрунтоване тим, що мотивування позовної заяви не відповідає дійсності, та процесуальним вимогам, оскільки в позовній заяві відсутній спір про право між позивачем та відповідачем. Отже, ОСОБА_2 яку визначено відповідачем у цій цивільній справі, не порушила і не могла порушити яких-небудь прав, свобод чи інтересів Позивача. Адже в позовній заяві позивач не зазначає, які неузгодженості в особистих стосунках колишнього подружжя є підставою для встановлення заявленого факту. Не зазначає, що відповідач повністю відмовляється та не виконує свого обовязку щодо утримання, пікулування, розвитку і.т.д. своєї дитини ОСОБА_3 . У такому разі необхідно встановлювати дійсні обставини справи та у разі їх підтвердження, звертатись до органів опіки та піклування з заявою про позбавлення матір батьківських прав. Іншими словами, позивач не заперечує та не підтверджує, взагалі не зазначає в заяві, того, що мати не піклується про спільну дитину. А відповідач не зазначає що відмовляється виконувати свої батьківські обовязки, що підтверджує відсутність спору між ними, а відтак справа не підлягає розгляду в судовому порядку. Вважає, в даній позовній заяві вбачається штучно створений спір. Таким чином, зазначена у позові мета, з якою позивач просить суд встановити факт має бути реалізована шляхом зверненням позивача до РТЦК та СП на військовому обліку якого він перебуває. З огляду на це, встановлення судом певного юридичного факту не для захисту цивільних прав та інтересів - є недопустимим. У постанові від 13.06.2018 за результатами розгляду справи № 822/2446/17 Верховним Судом викладено позицію про те, що розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що передбачає обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини. Таким чином, проаналізувавши норми Сімейного кодексу України, можна дійти висновку, що лише рішення суду щодо позбавлення особи батьківських прав є підтвердженням факту самостійного виховання дитини одним з батьків. Підтвердженням самостійного виховання дитини, зокрема є доведення, що батько/ мати не здійснює виховання дитини (дітей) за певними обставинами. Такими обставинами є: - позбавлення батьківських прав мати/батька за рішенням суду; - відібрання дитини у матері/батька без позбавлення батьківських прав за рішенням суду; - смерть матері/батька; - визнання безвісно зниклим/ою або визнання загиблим/загиблою батька/матері за рішенням суду; - для одинокої матері/батька - внесення інформацію про батька відповідно до ст 135 Сімейного кодексу; - рішення суду про встановлення факту самостійного виховання (самоусунення матері від виховання). Тобто, добровільна відмова від батьківських прав від дитини чинним законодавством не передбачена. У Постанові від 13.06.2018 за результатами розгляду справи №822/2446/17 Верховним Судом викладено позицію про те, що розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з позивачем, що передбачає обов`язок батька щодо утримання та виховання дитини, не доводять факт відсутності участі матері у вихованні дитини. У чинному законодавстві зміст поняття «особа, яка самостійно виховує дитину» не розкривається. Одразу слід зауважити, що воно не вичерпується статусом «одинокого батька» чи «одинокої матері», який також чітко не визначений на законодавчому рівні. Так, Верховний Суд дійшов висновку, що правовий статус «одинокого батька» не врегульований законодавством і визнав за можливе застосування аналогії поняття «одинокої матері», тлумачення якого наведено у Постанові Пленуму Верховного суду України (п. 9) «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 р. Таким чином для набуття статусу «одинокий батько», необхідні дві умови: -не перебування у шлюбі; -виховання та утримання дитини самим батьком, тобто без участі іншого з подружжя у житті дитини. При цьому суд додав, що розірвання шлюбу та встановлення місця проживання дитини з одним із батьків не доводять факт відсутності участі іншого з батьків у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджують статус "одинокий батько". На думку суду, законодавець, визначаючи підставою звільнення з військової служби під час воєнного стану - самостійне виховання дитини віком до 18 років, мав на увазі ситуацію, коли батько є єдиним опікуном у дитини. Батьки мають право на виховання дитини, яке одночасно є і їх обов`язком. Навіть у випадку, коли з один з батьків не виконує свого обов`язку щодо виховання та утримання дитини через об`єктивні обставини (хвороба, перебування на окупованій території тощо), так і через суб`єктивні причини (наприклад, коли мати виїхала за кордон і взагалі не цікавиться долею дітей), рішення суду про розірвання шлюбу, про стягнення аліментів, про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, або ж рішення органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини з одним із батьків не може слугувати достатнім доказом того, що особа самостійно виховує дитину, адже такі рішення не впливають на право чи обов`язок іншого з батьків здійснювати виховання дитини й не підтверджують невиконання ним цього обов`язку. Вважаємо, що законодавче формулювання «самостійно виховує дитину» необхідно тлумачити так, що не можна позбавити дитину єдиного реального піклувальника. Отже, для того, щоб встановити факт самостійного виховання дитини, потрібно встановити одночасну наявність сукупності таких умов: фактично дитина проживає з одним з батьків; інший з батьків або відсутній, або не має права на виховання, або не може замінити іншого у фактичному вихованні дитини (наприклад, через те, що знаходиться за кордоном і не цікавиться долею дитини; перебуває на лікуванні; знаходиться на окупованій території; з ним взагалі відсутній зв`язок; рахується як зниклий безвісти; перебуває в полоні тощо). В доданих до позовної заяви копіях документів, в тому числі в заяві, позивач зазначає, що дитина після розлучення батьків проживає з батьком. Надає тільки доказ про місце реєстрації дитини після її народження, під час перебування батьків дитини у шлюбі. Що може свідчити лише про місце реєстрації дитини, а не фактичного проживання. Разом з тим, не зазначає кому належить дана квартира. Інформації, а також письмових доказів на підтвердження повного виховання та утримання дитини позивачем не надано. Не надає доказів та не зазначає про те, чи мати підтримує зв`язок з дитиною, чи допомагає у вихованні та утриманні дитини, чи надає допомогу, чи перераховує кошти до заяви. Визначення місця проживання дитини з батьком, в даному випадку, ймовірно, не впливатиме на взаємовідносини матері з дитиною, оскільки не позбавляє матір батьківських прав та не звільняє її від виконання батьківських обов`язків. Матір дитини не обмежена у можливості реалізації належного їй права на спілкування з дитиною. Звертаємо увагу на те, що хоч заявник і повідомляє про самостійне виховання дитини, матір дитини не позбавлена батьківських прав щодо своєї дитини. Тобто, розірвання між батьками шлюбу, (хоть в рішенні суду не визначено місця проживання дитини та роль кожного з батьків, призначення аліментів), не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини. Одночасно вважаємо за необхідним звернути увагу суду, що в матеріалах справи відсутні документи на підтвердження щодо порушеного в заяві факту. Лише факт проходження військової служби матірю дитини, не позбавляє її права та обовязку на виховання та утримання дитини. Як аналогію, можна навести приклад: як під час розгляду справ, щодо місця проживання дитини, суди мають дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Такі висновки викладено Верховним Судом у постанові від 01 березня 2023 року у справі №643/16285/20 (провадження № 61-530св23). Проте у воєнний час цього недостатньо, потрібно враховувати ще фактор безпеки для дитини. Саме фактор безпеки зіграв у справі № 753/572/20 про визначення місця проживання дитини вагому, але не вирішальну роль. Верховний Суд у постанові від 09.02.2023 р., незважаючи на те, погодився з висновками суду апеляційної інстанції, що позивач не надав достатніх належних і допустимих доказів на підтвердження необхідності визначення місця проживання дитини з батьком з огляду на інтереси самої дитини, які переважають над інтересами й бажаннями її батьків, а також, що в умовах воєнного стану в Україні дитині безпечніше залишатися з матір`ю в Румунії. Верховний Суд погодився із судом апеляційної інстанції, що зараз не можна стверджувати, з ким із батьків дитині буде краще через невизначений проміжок часу, а тому відхилив доводи батька про те, що після поліпшення ситуації в Україні дитині буде краще з ним. У постанові від 23.02.2023 р. у справі № 188/1542/20 Верховний Суд зауважив, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину й забезпечити те, що їй потрібно, аби дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, «Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів». Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17). У постановах Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 18.09.2023 у справі № 582/18/21, Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 06.09.2023 у справі № 755/3563/21, від 15.03.2023 у справі № 753/8671/21 вказано, що порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Разом з тим, до позову не долучено належних і допустимих документів, які б підтверджували порушення, невизнання або оспорювання відповідачем. прав і обов`язків позивача, як батька спільної неповнолітньої дитини, на її виховання та утримання. Аналогічного висновку щодо вирішення подібної справи дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 10.07.2024 у справі № 127/16211/23. Окрім цього, зауважуємо, що згідно з п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 754/5841/17 передбачено, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб. Міністерство оборони України вважає, що під час розгляду даної справи суд повинен з`ясувати і встановити, чи не є заява проявом зловживання правом у недобросовісний спосіб з метою ухилення від виконання конституційного обов`язку із Захисту Вітчизни (ст. 65 Конституції України). При цьому, просимо суд врахувати, що Верховний Суд уже розглядав подібну справу № 495/2284/23, в якій позов про визначення місця проживання малолітньої дитини фактично був пред`явлений військовослужбовцем, який проходив військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для звільнення з військової служби. Так, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 13.03.2024 у справі № 495/2284/23 погодився з висновками суду апеляційної інстанції про те, що позивач намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дитини, з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби). Таким чином, правильним є висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Підсумовуючи зазначене, Міноборони вважає, що в даному випадку відсутні правові підстави для задоволення заяви у зв`язку з тим, що мати дитини не позбавлена батьківських прав, зобов`язана брати участь у її вихованні, дитина має право на рівне виховання обома батьками. Рішення суду, яким розірвано шлюб між Заявником та матірю його сина, не позбавляє останню здійснювати обов`язки щодо виховання дитини, встановлені законодавством України, не доводить факту відсутності участі матері у вихованні дитини та, відповідно, не підтверджує наявність у позивача статусу «одинокий батько». Добровільна відмова від батьківських прав від дитини чинним законодавством не передбачена. Поряд з тим, до суду надійшли додаткові пояснення відповідача, в яких остання повідомляє про здійснення нею опіки, піклування, виховання і т.д. дитини. Вирішуючи питання про визначення місце проживання та проходження служби військовослужбовця, місця проживання заявника, суд має враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновки органу опіки та піклування (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17). Документ сформований в системі «Електронний суд» 05.05.2025 14 Ухвалюючи рішення у справі про визначення місця проживання військового з заявником, суд має керувався не тільки фактом зазначння/визнання заявником даного факту а і, водночас має бути встановлено обставин справи, які підлягають урахуванню при вирішенні справи. Зокрема, суд не надав оцінки інтересам дитини, залишив поза увагою мету позову. Враховуючи наведене, Міноборони вважає, що Заявником не надано жодних належних доказів, які б слугували підставою для підтвердження тих обставин, на які посилається Заявник з метою встановлення факту самостійного виховання дитини, у зв`язку з чим, у задоволенні заяви слід відмовити.суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Через неявку відповідача в підготовче засідання, призначене на 16 травня 2025 року, останнє судом відкладено та повторно призначено на 04 липня 2025 року.

05 червня 2025 року на адресу суду від представника служби у справах дітей надійшло письмове пояснення щодо спору.

Згідно даного пояснення, службою у справах дітей складено акт обстеження умов проживання від 09 травня 2025 року. В ході обстеження встановлено, що малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком та його співмешканкою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Співвласником даної квартири є позивач. Під час бесіди з працівниками служби, ОСОБА_1 повідомив пр те, що розлучення подружжя, донька з п`ятирічного віку проживє разом з батьком. З матір`ю дитина спілкується та підтримує теплі відносини. Питання щодо стягнення аліментів з відповідача, позивач не ініціював, оскільки спроможний самостійно утримувати дитину. Зі слів позивача, колишня дружина наразі перебуває у Збройних Силах України, через що позивач має занепокоєння, що у випадку його можливої мобілізації, малолітня донька залишиться без належного догляду. В ході телефонного спілкування з відповідачем, остання підтвердила, що служить у Збройних Силах України, за контрактом. Мати підтвердила інформацію, що наразі донька проживає з батьком, який безпосердньо займається її вихованням та утриманням, однак, вона також надає фінансову підтримку дитині, перераховуючи кошти на її банківську картку. В своєму поясненні представник служби у справах дітей просила суд здійснювати судовий розгляд у справі без представнка служби та ухвалити рішення, яке б відповідало найкращим інтересам дитини.

03 липня 2025 року на адресу суду від представника позивача - адвоката Чорного О.В. надійшла заява про закриття підготовчого засідання та призначення справи до розгляду по суті, проведення підготовчого засідання у справі за його відсутності.

Ухвалою суду від 03 липня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 01 серпня 2025 року.

Через неявку учасників справи в судове засідання, призначене судом на 01 серпня 2025 року останнє судом відкладено та повторрно призначнео на 25 вересня 2025 року.

В судове засідання 25 вересня 2025 року учасники справи повторно не з`явилися, про день, час та місце судового розгялду повідомлені судом своєчасно та належним чином.

За таких обставин суд вважає за можливе проводити судове засідання за відсутності вказаних осіб.

Фіксування судового засідання технічними засобами фіксації не здійснювалося відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне:

Сторони перебували у шлюбі між собою з 08 червня 2013 року до його розірвання рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Киїської області від 28 березня 2019 року (а.с.19-22).

За час перебування у шлюбі у сторні ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася донька ОСОБА_3 , яка зареєстрована за однією адресою з позивачем (а.с.16,18).

Адреса реєстрації відповідача є відмінною від адреси реєстрації позивача з донькою (а.с.41).

Відповідач перебуває на військовій службі за мобілізацією з 01 лютого 2023 року (а.с.23).

Позивач з 03 липня 2023 року працевлаштований до ТОВ «Мархо-Груп» на посаду підсобного працівника, де характеризується з позитивної сторони (а.с.24-26).

09 травня 2025 року працівниками служби у справах дітей Білоцерківської міської ради складено акт обстеження умов проживання позивача з дитиною за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно даного акту, зі слів позивача, донька з 5-річного віку проживає з батьком. З матір`ю дитина підтримує стосунки (зустрічається, спілкується по телефону. Позивач не звертався з позовом про стягнення аліментів, так як може самостійно утримувати дитину. Мати дитини перебуває в ЗСУ (а.с.87).

Згідно інформації служби у спарвах дітей, мати дитини у телефонній розмові підтвердила інформацію про те, що дитина проживає з батьком, який безпосередньо займається її вихованням та утриманням, однак вона також надає фінансову підтримку дитині, перераховуючи кошти на її банківську картку (а.с.86).

При вирішенні справи суд виходить з наступного:

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частинах першій, другій статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо від дитини, він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Звертаючись до суду із позовною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, позивач просив суд встановити факт самостійного виховання та утримання ним малолітньої доньки. Метою встановлення факту заявник визначив - надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Проте встановлення такого факту могло б мати негативні наслідки для матері дитини, а також потребує дослідження й врахування інтересів дитини.

У статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Доведення факту самостійного виховання дитини батьком пов`язане з встановленням обставин щодо невиконання матір`ю батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.11 Закону України Про охорону дитинства від 26.04.2001 р. №2402-ІІІ, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 1 статті 12 Закону України Про охорону дитинства визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.15 Закону України Про охорону дитинства дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Статтею 150 Сімейного кодексу України передбачено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч.1 4 ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частиною 5 ст.157 Сімейного кодексу України визначено перелік питань, які можуть вирішуватися одним із батьків, з яким за рішенням суду визначено місце проживання дитини.

Так, з огляду на зміст п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти є підставою для позбавлення батьківських прав.

Таким чином, факт відсутності участі батька або матері у вихованні дітей може бути підтверджений рішенням суду під час вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Беручи до уваги, що проживання батьків окремо, визначення місця проживання дитини з одним із батьків не впливає на обсяг прав та обов`язків батьків щодо виховання дитини, а також не звільняє того з батьків, хто проживає окремо від батьківського обов`язку і не позбавляє права брати участь у вихованні дитини. Отже, проживання батьків окремо, не може розцінюватися як перебування дитини на самостійному вихованні та утриманні у батька.

Тому, проживання матері окремо від дитини, самі по собі не свідчить що мати не приймає участь у вихованні та забезпеченні дитини.

На підтвердження свого висновку суд враховує інформацію служби у спарвах дітей Білоцерківської міської ради та акт обстеження умов проживання, згідно з якими дитина спілкується осбоисто та по телефону з матір`ю, а мати приймає участь у наданні дитині фінансової допомоги, шляхом перерахування грошових коштів на банківську карточку.

За таких обставин суд вважає, що позивачем не надано доказів самостійного виховання та утримання малолітньої дитини, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про доцільність ухвалення рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Судові витрати у справі, відповідно до ч.ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, зокрема по оплаті судового збору, суд покладає на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 258-259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: 1) ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 2) Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області; 3) Міністерство оборони України, про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовити.

Судові витрати у справі покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 . РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 . РНОКПП: НОМЕР_2 .

Треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору:

1) ІНФОРМАЦІЯ_1 . Місце знаходження: АДРЕСА_5 .

2)Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області. Місце знаходження: 09100, Київська область, Білоцерківський район, місто Біла Церква, вулиця Павла Скоропадського, будинок 5. Код .

3)Міністерство оборони України. Місце знаходження: 03168, місто Київ, проспект Повітряних сил, будинок 6. Код ЄДРПОУ:0034022.

Суддя М. М. Бебешко