Справа № 204/6830/25
Провадження № 2/204/3481/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2025 року м. Дніпро

Чечелівський районний суд міста Дніпра, у складі:

головуючого судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання Єрмак Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, -

У С Т А Н О В И В:

26 червня 2025 року позивач ОСОБА_1 , через представника, звернувся до суду із позовом до АТ «СК «Країна» із вимогою про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди, у сумі 27 870 гривень 43 копійки страхового відшкодування та 3 310 гривень витрат на експертизу (а. с. 1-7).

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 14 липня 2024 року в м. Дніпрі по вул. Львівській в районі е/о № 55, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Hyundai Elantra», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням позивача та автомобіля «Infiniti FX 35», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , чим йому останнім завдані матеріальні збитки. Вказує, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Infiniti FX 35», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , застрахована в АТ «СК «КРАЇНА», згідно поліса ОСЦПВВНТЗ № ЕР/216101775, який діяв на дату ДТП. При цьому, зазначає, що вина ОСОБА_2 , у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди підтверджується постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2024 року, справа № 204/7809/24. Вказує, що 16 липня 2024 року його представник направив на електронну пошту АТ «СК «КРАЇНА» завірені ЕЦП повідомлення про ДТП, заяву на виплату страхового відшкодування та весь необхідний пакет документів, а 26 серпня 2024 року рахунок з СТО ФОП ОСОБА_3 та виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ФОП ОСОБА_3 й витяг з реєстру платників єдиного податку ФОП ОСОБА_3 27 вересня 2024 року його представник направив на електронну пошту відповідача завірену ЕЦП постанову Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2024 року по справі № 204/7809/24. Вказує, що 13 серпня 2024 року АТ «СК «КРАЇНА» виплатила йому страхове відшкодування на рахунок СТО в розмірі 19 736 гривень 27 копійок, при цьому не узгодивши із ним її розмір. 04 жовтня 2024 року його представник направив до НБУ скаргу щодо недоплати страхового відшкодування. Листом від 23 жовтня 2024 року НБУ повідомив, що розмір страхового відшкодування йому виплачено на підставі звіту оцінювача ОСОБА_4 від 01 серпня 2024 року № 168145, при цьому копію вказаного звіту НБУ не направив. Вказує, що 04 жовтня 2024 року його представник направив до відповідача лист незгоду із розміром страхового відшкодування та попросив здійснити доплату на підставі висновку експерта Дроздова Ю.В. від 15 серпня 2024 року № 3308/24, складеного на його замовлення та попросив направити документи на підставі яких було розраховано розмір заподіяної шкоди. Натомість, АТ «СК «КРАЇНА» листом від 14 жовтня 2024 року повідомила йому про те, що відсутні підстави для доплати страхового відшкодування, при цьому, копію звіту оцінювача ОСОБА_4 від 01 серпня 2024 року № 168145 йому не направила. Вважає, що звіт оцінювача ОСОБА_4 01 серпня 2024 року № 168145, який складено на замовлення страховика, є неналежним доказом розрахунку матеріальної шкоди, оскільки оцінювач ОСОБА_4 не оглядав пошкоджений транспортний засіб, на огляді був присутній інший представник страховика, ОСОБА_5 , який і складав Протокол огляду його пошкодженого транспортного засобу. Вказує, що оцінювач ОСОБА_4 , не є експертом, а відповідно він не міг складати звіт без особистого огляду транспортного засобу, а тому його звіт оцінювача ОСОБА_4 складено з порушенням п. 1.3, 5.1, 5.5, 8.1, 8.5 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів й, відповідно, він не міг достовірно визначити характер пошкоджень, їх обсяг. Таким чином, вважає, що звіт складено з порушенням пунктів 5.1, 5.5. та 8.5 Методики товарознавчої експертизи, оскільки визначення матеріального збитку чи вартості КТЗ без його особистого огляду можливо лише експертом, а не оцінювачем, як це зроблено страховиком, який складає висновок, і тільки за рішенням органу, який призначив експертизу чи залучив експерта. З цих підстав, вважає звіт оцінювача ОСОБА_4 від 01 серпня 2024 року № 168145 належним доказом у справі. Вказує, що він, через свого представника, звернувся до судового експерта Дроздова Ю.В. для встановлення розміру збитку заподіяного в результаті пошкодження його автомобіля, який особисто оглядав транспортний засіб та склав висновок, який відповідає вимог ст. 106 ЦПК України. Згідно з висновком експерта Дроздова Ю.В. від 15 серпня 2024 року № 3308/24 вартість відновного ремонту транспортного засобу «Hyundai Elantra», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу замінюваних складових частин склала 47 606 гривень 70 копійок, а оскільки, відповідачем йому було виплачено 19 736 гривень 27 копійок, то сума недоплаченого страхового відшкодування, яка підлягає стягненню із відповідача на його користь складає 27 870 гривень 43 копійки, яку він прохає суд стягнути разом із витратами на правову допомогу у сумі 10 000 гривень та витратами на експертизу у сумі 3 310 гривень.

Ухвалою суду від 02 липня 2025 року у справі відкрито спрощено позовне провадження, з викликом сторін та призначено судове засідання на 14 годину 20 хвилин 13 серпня 2025 року (а. с. 63), копія якої надіслана учасникам справи 02 липня 2025 року за вихідним № 15975/25-вих/2/204/3481/25 (а. с. 64).

16 липня 2025 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача адвоката Усенка А.М., (а. с. 73-150), в яких він позовні вимоги не визнає, проти їх задоволення заперечує.

В обґрунтування відзиву на позовну заяву зазначає, що 18 липня 2024 року представником АТ «СК «Країна» в присутності представника потерпілої особи було оглянуто пошкоджений транспортний засіб «Хюндай», державний номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується Протоколом огляду транспортного засобу від 18 липня 2024 року. На замовлення АТ «СК «Країна» ФОП ОСОБА_4 було складено Звіт про визначення вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу № 168145 від 01 серпня 2024 року, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу склала 19 736 гривень 27 копійок. Вказує, що 12 серпня 2024 року АТ «СК «Країна» було затверджено страховий акт про здійснення страхового відшкодування на рахунок СТО ФОП ОСОБА_6 у розмірі 19 736 гривень 27 копійок. Стверджує, що 13 серпня 2024 року АТ «СК «Країна» позивачу було виплачено страхове відшкодування у розмірі 19 736 гривень 27 копійок, що підтверджується платіжною інструкцією № 2416 від 13 серпня 2024 року та, про що листом за вих. № 4138 було повідомлено представника позивача. Вважає, що АТ «СК «Країна» було здійснено позивачу виплату страхового відшкодування у порядку та у строки, встановлені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Крім того, зазначає, що оскільки 18 липня 2024 року представником АТ «СК «Країна» в присутності представника потерпілої особи було оглянуто пошкоджений транспортний засіб «Хюндай», державний номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується Протоколом огляду транспортного засобу від 18 липня 2024 року, то позивач не мав права самостійно вибирати експерта для визначення розміру шкоди й, відповідно, вимагати від Страховика відшкодування витрат на проведення експертного дослідження у розмірі 3 310 гривень. Разом з цим, зазначає про те, що нормами Закону не передбачено обов`язку Страховика погоджувати розмір страхового відшкодування, а враховуючи те, що із потерпілою особою не було досягнуто згоди з приводу розміру і способу здійснення страхового відшкодування, як того вимагає Закон, АТ «СК «Країна» було визначено його розмір на підставі оцінки відповідно до положень Закону. Вказує, що для цього АТ «СК «Країна» було замовлено проведення оцінки у ФОП ОСОБА_4 , який має необхідні знання у проведенні даного виду досліджень. Також зазначає про те, що дійсно відповідно до вимог ст. 35.3. даного Закону, особа, якій подається заява про страхове відшкодування, зобов`язана надавати консультаційну допомогу заявнику під час складення заяви і на вимогу заявника зобов`язана ознайомити його з відповідними нормативно-правовими актами, порядком обчислення страхового відшкодування (регламентної виплати) та документами, на підставі яких оцінено розмір заподіяної шкоди. Але відповідачем такі документи позивачу не надавалися, бо жодних вимог ані від представника потерпілої особи, ані від самої потерпілої особи під час складення заяви до АТ «СК «Країна» надходило. В свою чергу, звернення представника позивача, яке надійшло відповідачу 04 жовтня 2024 року за вх. № 11849 щодо доплати страхового відшкодування на підставі Звіту, замовленого потерпілою особою (при чому, слід зазначити, що представником була надана лише частина такого Звіту, а не в повному обсязі із додатками, відповідно до чого, даний Звіт не може бути повноцінно проаналізований АТ «СК «Країна») та щодо надання документів, на підставі яких АТ «СК «Країна» було оцінено розмір завданої шкоди, було розглянуто АТ «СК «Країна» у порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян» та надано відповідь заявнику за № 5097 від 14 жовтня 2024 року. Крім того, вказує на те, що Закон не встановлює жорстких вимог щодо визначення Страховиком розміру страхового відшкодування лише на підставі висновків судових експертів науково-дослідних інститутів судових експертиз, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів тощо, в тому числі не зобов`язує і проводити огляд пошкодженого ТЗ зазначеними вище експертами, а тому вважає доводи позивача про неналежність звіту оцінювача необґрунтованими. Також, вважає неспівмірними та такими, що документально не підтверджені витрати позивача на правову допомогу, а тому прохає суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

22 липня 2025 року на адресу суду надійшла відповідь представника позивача адвоката Демарчука М.В. на відзив (а. с. 170-173), в якому він заперечення відповідача викладені у відзиві вважає необґрунтованими та такими, що не спростовують законність позовних вимог позивача.

Так, в обґрунтування відповіді на відзив зазначає про те, що розмір оціненої матеріальної шкоди складає 47 606 гривень 70 копійок (згідно висновку експерта Дроздова Ю.В.), тоді як ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну становить 160 000 гривень, а тому саме відповідач є належною особою, яка зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду позивачу. Вказує на те, що винуватець дорожньо-транспортної пригоди не може нести відповідальність, якщо розмір шкоди не перевищує ліміт відповідальності страховика, тим більше, що позивач не просить стягувати реальні збитки, а лише розмір оціненої шкоди, визначений у висновку експерта Дроздова Ю.В. № 3308/24 від 15 серпня 2024 року. Зазначає, що звіт оцінювача ОСОБА_4 № 168145 від 01 серпня 2024 року є неналежним доказом розрахунку матеріальної шкоди, є неналежним доказом, бо останній не оглядав пошкоджений транспортний засіб, а визначення матеріального збитку чи вартості КТЗ без його особистого огляду можливо лише експертом, а не оцінювачем, і тільки за рішенням органу (особи), який призначив експертизу. Вказує на те, що ОСОБА_4 не є експертом, а відповідно він не мав права складати звіт без особистого огляду автомобіля позивача. Більш того, вказує на те, що в протоколі огляду транспортного засобу позивача складеного представником страховика проігноровано вихідні дані та не зазначено про ремонт частини деталей. Натомість, висновок експерта Дроздова Ю.В. № 3308/24 від 15 серпня 2024 року відповідає вимогам ч. 5 ст. 106 ЦПК України, бо у висновку експерта зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність. Експерт ОСОБА_7 особисто оглядав пошкоджений транспортний засіб, робив відповідні заміри, складав протокол огляду, фотографував пошкоджений транспортний засіб та відповідні заміри пошкоджень, і на підставі вихідних даних склав висновок. Таким чином, висновок експерта Дроздова Ю.В. № 3308/24 від 15 серпня 2024 року є належним доказом розрахунку матеріальної шкоди заподіяної в результаті пошкодження автомобіля позивача «Hyundai Elantra», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Крім того, зазначає про те, що заявлений страховиком орієнтовний розмір витрат, які він планує понести в процесі розгляду справи, є явно завищеним та таким, що не відповідає критеріям розумності, справедливості, складності справи та обсягу наданих послуг, а тому повинні бути зменшені. Прохає суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

24 липня 2025 року на адресу суду надійшли письмові заперечення представника відповідача адвоката Усенко А.М. (а. с. 179-181 та на звороті, 187-190 та на звороті) на відповідь на відзив, в яких він зазначає про те, що категорично не погоджується з позицією представника позивача, оскільки відповідно до ст. 29, п. 33.3 ст. 33, п. 34.2 ст. 34 Закону, у відносинах страхування цивільно-правової відповідальності, на Страховика покладено обов`язок визначати розмір заподіяного збитку. Розмір страхового відшкодування має бути розрахований у строгій відповідності до Закону, який згідно ст. 2.1 Закону має в даних правовідносинах пріоритет перед положеннями інших актів цивільного законодавства України. Стверджує, що Закон не встановлює жорстких вимог щодо визначення Страховиком розміру страхового відшкодування лише на підставі висновків судових експертів науково-дослідних інститутів судових експертиз, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів тощо, в тому числі не зобов`язує і проводити огляд пошкодженого ТЗ зазначеними вище експертами. Таким чином АТ «СК «Країна» правомірно залучає інших осіб, які мають відповідну кваліфікацію оцінювача до огляду пошкодженого авто. Звертає увагу на неможливість врахування в якості вартості спричиненої в ДТП шкоди вартість відновлювальних робіт за висновком позивача, оскільки їх вартість та обсяг можуть як відповідати, так і не відповідати тій реальній шкоді, що була спричинена в ДТП (як в одну, так і в іншу сторону). Вказує, що жодного належного доказу з приводу достатності проведених робіт для усунення наслідків ДТП до суду позивачем не було надано, як і не було надано доказів фактично проведеного ремонту, хоча саме така вимога пред`являється до відповідача. Отже, так як фактичний розмір затрат на ремонт майна (відновлювальний ремонт автомобіля) позивача більший за суму отриманого страхового відшкодування, то вважає, що необхідно прийняти рішення з урахуванням вимог ст. 1194 ЦК України та Постанови ПВСУ № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди». Вказує, що для цього АТ «СК «Країна» було замовлено у ФОП ОСОБА_4 проведення оцінки шкоди, завданої потерпілій особі, з метою визначення вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, як того вимагають приписи ст. 22 та ст. 29 Закону, а тому вимоги позивача до відповідача вважає необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

29 липня 2025 року на адресу суду надійшли письмові пояснення представника позивача адвоката Демарчука М.В., (а. с. 195-196 та на звороті), в яких він зазначає про те, що відповідач не пояснив чому вихідні дані в протоколі огляду представника страховика та в калькуляції оцінювача ОСОБА_4 відрізняється та чому останній проігнорував вихідні дані протоколу огляду. Вказує, що звіт оцінювача ОСОБА_4 складено з порушенням вимог Національного стандарту №1 та «Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів», оскільки останній не оглядав транспортний засіб, а ремонтна калькуляція в ньому не відповідає вихідним даним Протоколу огляду, тому він не може бути належним та допустимим доказом розрахунку матеріальної шкоди. Стверджує, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах ліміту відповідальності страховика на страхувальника, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Вказує, що розмір матеріальної шкоди складає 47 606 гривень 70 копійок, а ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну становить 160 000 гривень, в свою чергу, позивач просить стягнути зі страховика різницю між розміром оціненої шкоди, який встановлено у висновку експерта Дроздова Ю.В. та виплаченим страховим відшкодуванням, тому вважає, що відповідач є належною особою, яка зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду позивачу. Більш того, зазначає про те, що позивач просить стягнути не реальні збитки, а розмір шкоди, який встановлено у висновку експерта, і який повинен відшкодувати саме страховик відповідно до статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Тому прохає суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Демарчук М.В., позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав їх задовольнити, обґрунтування надав аналогічні текстам заяв по суті справи.

У судовому засіданні представник відповідача адвокат Усенко А.М., позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував, обґрунтування надав аналогічні текстам заяв по суті справи.

Дослідивши матеріали позовної заяви, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2024 року (у справі № 204/7809/24), ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а. с. 15-16).

Із вказаної постанови убачається, що 14 липня 2024 року о 14 годині 20 хвилин, у м. Дніпрі по вул. Львівській, в районі е/о 55, водій ОСОБА_2 , керував транспортним засобом «Infiniti FX 35», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під час зміни напрямку руху не переконався, що це буде безпечним, внаслідок чого відбулося зіткнення з транспортним засобом «Hyundai Elantra», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався праворуч в попутному напрямку, в результаті чого транспортні засобу отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги п. 10.1 ПДР та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Infiniti FX 35», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , застрахована у АТ «СК «Країна», згідно з полісом ОСЦПВВНТЗ ЕР-216101775 (а. с. 17).

16 липня 2024 року представником позивача відповідачу подано повідомлення про подію, яка має ознаки страхового випадку та заяву про виплату страхового відшкодування (а. с. 8-9 та на звороті).

13 серпня 2024 року відповідач виплатив позивачу страхове відшкодування у розмірі 19 736 гривень 27 копійок (а. с. 18).

04 жовтня 2024 року позивач звернувся до НБУ зі скаргою щодо недоплати страхового відшкодування (а. с. 48-51).

23 жовтня 2024 року НБУ листом № 14-0004/80144 (а. с. 52-53 та на звороті) повідомив позивача про те, що страховиком виплачено страхове відшкодування у розмірі 19 736 гривень 27 копійок, при цьому вказано, що розмір страхового відшкодування останнім розраховано на підставі звіту про оцінку КТЗ від 01 серпня 2024 року № 168145, який складено оцінювачем ОСОБА_4 , однак, копії документів, на підставі яких було визначено розмір заподіяної шкоди, НБУ не направив.

15 серпня 2024 року судовим експертом Дроздовим Ю.В. за заявою представника позивача проведено товарознавчу експертизу по визначенню вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 3308/24 (а. с. 19-43), за яким вартість матеріального збитку, заподіяної власнику КТЗ «Hyundai Elantra», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 47 606 гривень 70 копійок.

Відповідно до вказаного висновку експерта: ринкова вартість КТЗ «Hyundai Elantra», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 437 282 гривні 77 копійок, а вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу змінюваних складових частин 59 879 гривень 80 копійок(без ПДВ).

Відповідно до Акту № 38 від 23 серпня 2024 року прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг), ФОП ОСОБА_3 здійснило ремонт транспортного засобу позивача за 48 970 гривень (а. с. 75-76).

18 липня 2024 року оцінювачем ОСОБА_5 за участі довіреної особи позивача ОСОБА_8 , складено акт огляду транспортного засобу (а. с. 107 та на звороті), в якому останній зазначив, що з протоколом огляду не згоден, оскільки він не заповнений в повному обсязі.

01 серпня 2024 року ФОП ОСОБА_4 на замовлення ТОВ «Едак» складено звіт № 150320 про визначення вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу(том 1, а. с. 135-151).

З указаного звіту убачається, що ринкова вартість КТЗ до пошкодження становить 193 224 гривні 15 копійок; коефіцієнт фізичного зносу 0,5926; вартість відновлювального ремонту КТЗ 74 291 гривня 51 копійка; вартість відновлювального ремонту 52 342 гривні 08 копійок з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу в тому числі ПДВ на запасні частини 2 514 гривень 96 копійок.

20 січня 2024 року ФОП ОСОБА_4 на замовлення ТОВ «Едак» складено звіт № 168145 про визначення вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (а. с. 126-137).

З указаного звіту убачається, що ринкова вартість КТЗ до пошкодження становить 421 540 гривень 67 копійок; коефіцієнт фізичного зносу 0,7000; вартість відновлювального ремонту КТЗ 94 047 гривень 76 копійок; вартість відновлювального ремонту 19 736 гривень 27 копійок з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу в тому числі ПДВ 375 гривень.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Нормою ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приписами ч. 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з вимогами ч. ч 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з вимогами ст. 979 ЦК України,за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).

Нормою ч. 3 ст. 988 ЦК України визначено, що страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Приписами ч. 1 ст. 990 ЦК України визначено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Згідно з вимогами ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Пунктами 1.4, 1.7 ст. 1 цього Закону визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Відповідно до вимог ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно з вимогами ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Приписами п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/7666/19.

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено те, що, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Приписами ст. 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У своїй постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 359/2309/17 Верховний Суд вказав на те, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України, відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19), підстав відступати від яких суд не вбачає.

Відповідно до вимог п. 8.2 розділу VIII Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, що затверджена наказом Міністерства юстиції України № 142/5/2092 від 24 листопада 2003 року, якщо вартість відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, то вартість матеріального збитку завданого власнику КТЗ визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження.

Якщо транспортний засіб вважається фізично знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортній пригоді, а також витрати на евакуацію ТЗ з місця дорожньо-транспортній пригоді.

Для повного відшкодування завданої шкоди і страховиком, і винним водієм судам необхідно встановити ринкову вартість автомобіля до дорожньо-транспортній пригоді та вартість деталей, вузлів та агрегатів фізично знищеного ТЗ після дорожньо-транспортній пригоді.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 1 серпня 2018 року у справі № 363/2222/16-ц.

Якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортній пригоді, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди.

Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортній пригоді та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортній пригоді.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 337/5881/14-ц (провадження № 61-1586св18), від 15 березня 2018 року у справі № 564/2464/14-ц (провадження № 61-5059св18), від 4 квітня 2018 року у справі № 758/8578/15-ц (провадження № 61-8962св18), від 18 квітня 2018 року у справі № 361/3094/15-ц (провадження № 61-700св18), від 13 червня 2018 року у справі № 444/577/16-ц (провадження № 61-6285св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 343/2372/15-ц (провадження № 61-8947св18), від 12 грудня 2018 року у справі № 466/7010/16 (провадження № 61-7447 св18), від 18 грудня 2018 року у справі № 524/561/16-ц (провадження № 61-21355св18), від 30 січня 2019 року у справі № 753/21303/16-ц (провадження № 61-31609св18).

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а сторонами не оспорено, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Hyundai Elantra», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , не перевищує ринкову вартість автомобіля на момент пошкодження.

Так, на підтвердження вказаного сторонами надано: позивачем висновок товарознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ № 3308/24 від 15 серпня 2024 року(судового експерта Дроздова Ю.В.), а відповідачем звіт № 168145 від 01 серпня 2024 року про визначення вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (оцінювача ФОП ОСОБА_4 )

Приписами ч. 1 ст. 106 ЦПК України визначено, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Отже, експерти повинні бути обізнані про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Такий висновок, узгоджується з позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19).

З огляду на викладене, суд не приймає до уваги звіт № 168145 від 01 серпня 2024 року про визначення вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (оцінювача ФОП ОСОБА_4 ), оскільки оцінювач останній не повідомлений про кримінальну відповідальність.

Натомість висновок експерта Дроздова Ю.В. про визначення вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 3308/24 від 15 серпня 2024 року, суд вважає належним доказом у справі, оскільки експерт Дроздов Ю.В. повідомлений про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України (а. с. 19).

Разом з цим, суд зазначає про те, що приписами ст. 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 зазначено, що відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Згідно з вимогами ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності. Вимоги до змісту звіту про оцінку майна, порядку його оформлення та рецензування встановлюються положеннями (національними стандартами) оцінки майна.

Приписами ст. 5 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що суб`єктом оціночної діяльності є: суб`єкти господарювання - зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб`єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, які отримали повноваження на здійснення оціночної діяльності в процесі виконання функцій з управління та розпорядження державним майном та (або) майном, що є у комунальній власності, та у складі яких працюють оцінювачі.

Відповідно до відомостей Державного реєстру «Суб`єкти оціночної діяльності» (https://www.spfu.gov.ua/ua/list/spf-estimate-registers-subjects.html?region=0&legal_entity=%D0%9), ФОП ОСОБА_4 зареєстрований, як суб`єкт оціночної діяльності за сертифікатом № 764/20 від 28 серпня 2020 року.

10 вересня 2003 року постановою Кабінету Міністрів України № 1440 затверджено Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», який є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. Поняття, що вживаються у цьому Стандарті, використовуються в інших національних стандартах.

Пунктами 50-55 вказаного Національного стандарту № 1, зокрема, визначені загальні вимоги до проведення незалежної оцінки майна.

28 жовтня 2004 року постановою Кабінету Міністрів України № 1442 затверджено Національний стандарт № 2 «Оцінка нерухомого майна», який є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки нерухомого майна (нерухомості) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна та проводять державну експертизу звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу.

Приписами ч. 6 ст. 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.

Таким чином, оцінка нерухомого майна має здійснюватися відповідно до Національного стандарту № 2 та з урахуванням Національного стандарту № 1, яким визначено загальні засади.

Так, згідно з пунктом 50 Національного стандарту № 1 проведенню незалежної оцінки майна (незважаючи на вибір оцінювачем методичного підходу його оцінки) передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об`єктом оцінки.

Відповідно до вимог п. 51 Національного стандарту № 1, незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки; ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).

Разом із цим, вимогами п. 56 Національного стандарту № 1 визначено, що звіт про оцінку майна, у тому числі, має містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість, а також додатки з копіями всіх вихідних даних, а також у разі потреби - інші інформаційні джерела, які роз`яснюють і підтверджують припущення та розрахунки.

Отже, виходячи з наведених норм, не зважаючи на вибір експертом методичного підходу оцінки майна (дохідний, порівняльний), підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 211/2171/15, від 01 жовтня 2020 року у справі № 2-2394/10, від 15 жовтня 2020 року у справі № 917/628/17, від 07 квітня 2021 року у справі № 753/3055/18.

У свою чергу, у звіті № 168145 від 01 серпня 2024 року про визначення вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (оцінювача ФОП ОСОБА_4 ) зазначено, що оцінка проведена на підставі протоколу огляду від 18 липня 2024 року, який, в свою чергу, здійснено оцінювачем ОСОБА_5 , та з яким не погодився представник позивача, про що безпосередньо в ньому зазначено.

Таким чином, оцінку майна 18 липня 2024 року оцінювача ОСОБА_5 , тобто без особистого огляду об`єкта дослідження, що є порушенням п. 56 Національних стандартів № 1 та п п.1, 6 ст. 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Оскільки, сам по собі звіт по оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором, а тому він не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності.

Отже, встановлена правова природа звіту про оцінку майна унеможливлює здійснення судового розгляду щодо застосування до нього наслідків, пов`язаних зі скасуванням юридичних актів чи визнанням недійсними правочинів.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17.

З огляду на викладене, суд критично ставиться до висновку оцінювача, викладеного у звіті № 168145 від 01 серпня 2024 року про визначення вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (оцінювача ФОП ОСОБА_4 ), та не бере його до уваги, оскільки він складені із порушенням п. 56 Національних стандартів № 1 та п п.1, 6 ст. 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Відповідно до висновку експерта Дроздова Ю.В. про визначення вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 3308/24 від 15 серпня 2024 року: вартість матеріального збитку, заподіяної власнику КТЗ «Hyundai Elantra», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 47 606 гривень 70 копійок, вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу змінюваних складових частин 59 879 гривень 80 копійок (без ПДВ).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних с у передбачених цим Кодексом випадках.

Розмір завданого майнового збитку позивачем розраховано відповідно до вимог ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 , застрахована у АТ «СК «Країна» на суму 160000 гривень, франшиза 0 гривень, а вартість матеріального збитку, заподіяної власнику КТЗ «Hyundai Elantra», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 47 606 гривень 70 копійок, натомість, страхове відшкодування позивачу виплачено у розмірі 19 736 гривень 27 копійок, то з відповідача АТ «СК «Країна» на користь позивача підлягає стягненню недоплачена сума страхового відшкодування у розмірі 27 870 гривень 43 копійки, виходячи із розрахунку 47 606,70-19 736,27-0.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги позивача слід задовольнити, стягнувши на його користь з АТ «СК «Країна» недоплачене страхове відшкодування в розмірі 27 870 гривень 43 копійки.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги доведені належними, допустимими та достатніми доказами, через що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Приписами ч. ч. 6, 7 ст. 139 ЦПК України визначено, що розмір витрат, зокрема, на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, встановлюються судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірними зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Нормами ч. 5 ст. 139 ЦПК України визначено, що у випадках,коли сума витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, або витрат особи, яка надала доказ на вимогу суду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми на користь спеціаліста, перекладача, експерта чи експертної установи зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом. Суд має право накласти арешт на грошові кошти чи майно такої сторони в межах сум, присуджених до стягнення, в порядку, встановленому цим Кодексом для забезпечення позову

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем у судового експерта Дроздова Ю.В. було замовлено висновок експерта № 3308/24 від 15 серпня 2024 року (товарознавчої експертизи по визначенню вартості матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ), вартість якого складає 3 310 гривень, та яка ним сплачена, підтвердженням чого є платіжна інструкція від 22 серпня 2024 року (а. с. 44).

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням того, що позов ОСОБА_1 до АТ «СК «Країна» із вимогою стягнення відшкодування матеріальної шкоди, задоволено, факт понесення витрат на оплату експертних послуг у заявленому розмірі позивачем доведено, а не співмірність цих витрат відповідачем не спростовано, суд доходить висновку, що ці вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума понесених позивачем витрат на оплату експертних послуг у розмірі 3 310 гривень.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги доведені належними, допустимими та достатніми доказами, через що підлягають задоволенню у повному обсязі.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам.

У справі «East/WestAllianceLimited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції.

Не зважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа, № 30210/96).

ЄСПЛ, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір, у разі задоволення позову, покладається на відповідача.

При зверненні до суду з вказаною позовною заявою позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок, через що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211 гривень 20 копійок.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 354-355 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) до Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» (04053, м. Київ, вул. Електриків 29-А; ) про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на користь ОСОБА_1 недоплачену суму страхового відшкодування в розмірі 27 870 (двадцять сім тисяч вісімсот сімдесят) гривень 43 (сорок три) копійки.

Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на користь ОСОБА_1 судові витрати на проведення експертного дослідження по визначенню вартості матеріального збитку у сумі 3 310 (три тисячі триста десять) гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня отримання його копії учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна