Провадження №: 2/336/1832/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суду м. Запоріжжя в складі головуючого судді Боєва Є.С., за участю секретаря судового засідання Нєдєльчевої О.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Вельможка О.О., відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника відповідачів адвоката Бітякова Д.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Вельможко О.О. звернувся до суду з вказаним позовом, зазначивши, що ОСОБА_1 з 11.02.2003 року постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , іншого житла не має. Вказана квартира була придбана 10.12.2002 року на ім`я відповідачки ОСОБА_2 (свекрухи позивачки), хоча на придбання цієї квартири позивач надала свої власні кошти, отримані від продажу своєї частки будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . В цю квартиру позивач вселилася за згодою власника квартири - ОСОБА_2 та проживала у квартирі разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 та їх сином ОСОБА_5 . Власник квартири ОСОБА_2 проживала за іншою адресою. Позивач вказує також, що вона набула права користування цією квартирою за згодою відповідачки ОСОБА_2 , оскільки за згодою останньої вона зареєстрована у цій квартирі з 11.02.2003 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивачки помер, у цій квартирі залишилися постійно мешкати позивачка та її син ОСОБА_5 .

Приблизно у 2020-2021 роках до вказаної квартири вселилися відповідачка та її співмешканець ОСОБА_3 . Після їх вселення позивач стала займати меншу кімнату в даній квартирі. Позивач вказала, що через деякий час після вселення відповідачі стали постійно провокувати її на конфлікти, стали перешкоджати користуватися газом та електроенергією, ображати та принижувати її, погрожуючи виселити її з квартири.

Як вказано у позові, 29.02.2024 року близько 15-00 відповідач ОСОБА_3 викликав наряд поліції з невідомої для позивача підстави. На вимогу працівників поліції позивач ОСОБА_1 вийшла з квартири та на їх автомобілі написала пояснення з приводу наклепницьких звинувачень відповідача ОСОБА_3 . Коли позивач повернулася до квартири, то квартира була зачинена на 2 замки, а в неї є ключ тільки від одного з них. Як зазначено в позові, ОСОБА_1 дзвонила у двері, проте їй не відчинили, тому вона звернулася до Відділення поліції № 3 Запорізького РУП із заявою про скоєння відносно неї злочину, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України. Близько 18-ї години позивач приїхала до квартири та відкрила двері своїм ключем, оскільки двері були закриті на один замок. У квартирі до неї звернулась відповідач ОСОБА_2 та повідомила, що вона викликала наряд поліції та її викинуть з квартири. Того ж дня, 29.02.2024 року близько 21 год.30 хв. інспектором СПДН ЗРУП ГУНП в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції Яшиною Анастасією було складено терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА № 412487, у якому зазначено, що ОСОБА_1 29.02.2024 року о 19-00 за адресою: АДРЕСА_1 вчинила домашнє насильство відносно своєї свекрухи домашнє насилля психологічного характеру, а саме: «кричала, словесно ображала, погрожувала фізрозправою».

Вказаним терміновим заборонним приписом позивачці було заборонено входити та перебувати в місці проживання постраждалої особи та в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою на 5 діб у період з 21 години 30 хвилин 29.02.2024 року по 21 годину 30 хвилин 05.03.2024 року. Позивачка була змушена, виконуючи цей припис, покинути своє єдине житло.

Коли вранці 6-го березня позивач прийшла до вказаної квартири, то до жодного із замків її ключ не підійшов. Вона стала дзвонити у двері, а відповідач ОСОБА_3 прокричав їй, що він її не впустить, бо вона в цій квартирі не зареєстрована. Згодом позивач узнала, що відповідач ОСОБА_2 13.02.2024 року у спрощеному порядку через Департамент реєстраційних послуг ЗМР скасувала її реєстрацію місця проживання у вказаній квартирі.

До теперішнього часу відповідачі не впускають її до квартири, лише у присутності працівників поліції дозволили взяти в квартирі необхідні речі. Ніякого судового рішення про виселення позивачки або позбавлення її права користування вказаною квартирою не існує. Позивачка вимушена орендувати маленький будиночок без води та каналізації, оскільки її доходи не дозволяють орендувати краще житло. Посилаючись на те, що незаконними діями відповідачів їй спричинено значну моральну шкоду у вигляді моральних страждань з приводу протиправного позбавлення відповідачами єдиного житла у холодну пору року, порушення нормальних життєвих зв`язків та звичних побутових умов, вимушеного переїзду до менш комфортного житла, витрачанням додаткових зусиль на звернення за захистом до поліції, зусиллями та витрачанням грошових коштів на правничу допомогу, позивач ОСОБА_1 зазначила в позові, що оцінює спричинену їй протиправними діями відповідачів моральну шкоду у сумі 20000 грн.

Позивач ОСОБА_1 , зазначивши, що до теперішнього часу вона вимушена проживати у гірших побутових умовах, відповідачі не впускають її до квартири, яка є її єдиним житлом, а тому вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав, просила суд усунути перешкоди у користуванні нею житловим приміщенням у квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом її вселення у цю квартиру,зобов`язавши ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити їй перешкод у проживанні та користуванні житловим приміщенням та зобов`язати відповідачів надати ключі від замків у даній квартирі, а також стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на її користь 10000 грн. компенсації спричиненої моральної шкоди та судові витрати.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 квітня 2024 року відкрито загальне позовне провадження в цій справі.

08.11.2024 року суд ухвалив заочне рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_1 житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом її вселення в квартиру АДРЕСА_3 . Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 ключі від замків вхідної двері квартири АДРЕСА_3 . Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 гривень. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 судові витрати: судовий збір в сумі 1211,20 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 6500 гривень.

03.12.2024 року від представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Ворони Г.П. надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи.

09.12.2024 року від відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надійшла заява про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Шевченківського районного суду від 27.02.2025 року заяву про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2024 р. у цивільній справі № 336/2482/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом, стягнення моральної шкоди скасовано, підготовче судове засідання призначено на 17.04.2025 року.

28.03.2025 року від адвоката Бітякова Д.М. надійшла заява про вступ у справу як представника відповідача ОСОБА_2 та про надання можливості ознайомлення з матеріалами справи.

16.04.2025 року від представника позивача адвоката Вельможко О.О. надійшло клопотання про долучення доказів копії постанови Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.04.2024 р. (справа № 336/2372/24), копії постанови Запорізького апеляційного суду від 16.05.2024 р. (справа № 336/2372/24) та відеозаписів відвідування позивачкою квартири у березні та квітні поточного року. В клопотанні також зазначалося, що докази були отримані після подання позову, тому представник позивача просив суд встановити додатковий строк на подання цих доказів, приєднати їх до матеріалів справи та дослідити.

16.04.2025 року від представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвоката Бітякова Д.М. надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві зазначалося, що відповідачі не визнають позовні вимоги ОСОБА_2 , а твердження позивача ОСОБА_6 про надання особистих коштів на придбання цієї квартири не відповідає дійсності, оскільки відповідно договору купівлі-продажу від 10.12.2002 року № 1003, доданому до позовної заяви, будинок АДРЕСА_2 був проданий власниками - позивачем ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_2 за 108000 грн. Тобто ОСОБА_7 та ОСОБА_2 отримали по 54000 грн. кожна, а спірна квартира була придбана 10.12.2002 року ОСОБА_2 за 27791, 00 грн., що не перевищує вищевказаних коштів, отриманих ОСОБА_2 за продаж своєї частки житлового будинку. Це свідчить про те, що ОСОБА_2 не потребувала сторонньої допомоги у придбанні квартири та придбала спірну квартиру за свої власні кошти. За домовленістю зі своїм сином ( ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ), відповідач ОСОБА_2 дала згоду на тимчасове проживання ОСОБА_1 в належній їй квартирі та зареєструвала ОСОБА_1 за вказаною адресою. ОСОБА_1 проживала там, але взагалі не несла фінансового навантаження щодо сплати комунальних платежів та утримання свого сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , інваліда, оскільки не працювала та вела аморальний спосіб життя, зловживала алкогольними напоями. Ці обставини підтверджуються постановами про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та терміновими заборонними приписами: постанова Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.11.2022 р. (справа № 336/6596/22); постанова Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10.04.2024 р. (справа № 336/2372/24); терміновий заборонний припис серія АА № 273330 від 25.01.2023 р. про скоєння ОСОБА_1 домашнього насильства стосовно ОСОБА_2 ; терміновий заборонний припис від 29.02.2024 р. про скоєння ОСОБА_1 домашнього насильства стосовно ОСОБА_2 щодо заборони перебувати в місці проживання постраждалої особи з 29.02.2024 р. по 05.03.2024 р. Посилаючись на те, що на теперішній час в квартирі АДРЕСА_3 зареєстровано місце проживання лише двох осіб ОСОБА_2 та її онука ОСОБА_5 (згідно довідки № 06.4-27/7305 від 01.04.2025 р., виданою управлінням у сфері державної реєстрації департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради), представник відповідача зауважив на тому, що твердження позивача ОСОБА_1 про протиправне скасування її реєстрації за місце проживання в спірній квартирі не може бути прийнято судом до уваги, оскільки зазначене рішення посадової особи позивачем не оскаржувало ся у встановленому законодавством України порядку. Також у відзиві вказано, що позивач ОСОБА_1 не відноситься до членів сім`ї відповідача ОСОБА_2 , оскільки не знаходиться з власником житла у родинних відносинах та не зважаючи на тимчасове проживання, ніколи не вела з ОСОБА_2 спільного господарства, тому позовні вимоги ОСОБА_1 представник відповідача вважає безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

17.04.2025 року у підготовче судове засідання з`явилися сторони та їх представники. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду 20.05.2025 року.

29.04.2025 року від представника позивача адвоката Вельможко О.О. надійшла заява про долучення до матеріалів справи відповіді позивача ОСОБА_1 на відзив (з додатками). У відповіді на відзив ОСОБА_1 зазначила, що в відзиві на позовну заяву вказано завідомо недостовірну та нічим не підтверджену інформацію. Позивач зазначала, що вартість купленої спірної квартири фактично була більше, аніж зазначено в договорі купівлі-продажу цієї квартири, а різницю, необхідну для придбання цієї квартири надала саме вона з коштів, отриманих за продаж 1/2 частки житлового будинку, подарованої їй батьком. Квартира була оформлена на ім`я свекрухи ОСОБА_2 за наполяганням чоловіка позивачки. Відповідач ОСОБА_2 на час придбання квартири не вселялася до квартири, ремонт та утримання квартири здійснювалися за рахунок позивачки, яка разом із чоловіком та сином проживали однією сім`єю в цій квартирі та були зареєстровані в ній за згодою власника квартири ОСОБА_2 . До 2021 року ОСОБА_2 взагалі не цікавилася квартирою та не користувалася нею. Позивач також зауважує на тому, що твердження відповідачки про те, що вона ніде не працювала, вела аморальний образ життя, зловживала алкогольними напоями є завідомою брехнею. Зокрема, є докази того, що позивач була зареєстрована як ФОП та отримувала певні кошти. Крім того, постановою від 16.05.2024 року Запорізького апеляційного суду (справа № 336/2372/24) було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають в стані конфлікту, пов`язаного із житловим питанням, а також цією постановою встановлено, що відсутні належні, достатні і переконливі докази, які б поза розумним сумнівом доводили, що ОСОБА_1 29 лютого 2024 року вчинила домашнє насильство відносно ОСОБА_2 . Тому суд апеляційної інстанції постановив: Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. Постанову судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2024 року, якою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, скасувати. Постанови нову постанову апеляційного суду, якою закрити провадження в справі відносно ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності події і складу адміністративного правопорушення. Також позивач ОСОБА_1 зазначила, що оскаржувати скасування її реєстрації місця проживання не має сенсу, оскільки згідно процедури, встановленої пп.5 п. 50 Постанови КМУ № 265 від 07.02.2022 року власник житла має право самостійно через органи реєстрації зняти з зареєстрованого місця проживання (перебування) всіх дорослих членів своєї сім`ї, які не є співвласниками.

15.05.2025 року від представника позивача адвоката Вельможко О.О. надійшло клопотання про долучення доказів копії Договору дарування батьком позивачки ОСОБА_8 житлового будинку АДРЕСА_2 від 11 липня 2001 року. Адвокат також вказав, що копія цього договору була отримана позивачкою з архіву лише 13.05.2025 року, а тому не могла бути подана раніше.

20.05.2025 року у судовому засіданні заслухано вступне слово сторін та їх представників, учасники справи здійснили обмін запитаннями, як передбачено ч. 5 ст. 227 ЦПК України, за відповідним клопотанням допитано позивачку як свідка в порядку ст. 92 ЦПК України. В судовому засіданні оголошено перерву у зв`язку з початком іншої, кримінальної справи.

20.06.2025 року у судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_9 , досліджено письмові та електронні докази. За клопотанням представника відповідачів щодо виклику свідків в судовому засіданні оголошено перерву до 19.09.2025 року.

19.09.2025 року у судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_5 , суд заслухав виступи сторін та їх представників у судових дебатах та ухвалив перейти до стадії ухвалення рішення, Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 244 ЦПК України ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 29.09.2025 року о 10:20 год.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків і дослідивши письмові матеріали справи, аналізуючи і оцінюючи надані докази, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_10 20.01.2001 року уклала шлюб з ОСОБА_4 та змінила прізвище на « ОСОБА_6 ». ІНФОРМАЦІЯ_3 її чоловік ОСОБА_4 помер (а. с. 8-9).

ОСОБА_1 з 11.02.2003 року була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_3 та проживала в цій квартирі постійно зі своїм чоловіком ОСОБА_4 та з сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

13.02.2024 року за заявою власника житла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 була знята з реєстрації за вказаною адресою, проте продовжувала проживати в квартирі до 06.03.2024 року. Зазначені обставини підтверджено письмовими доказами, доданими до позовної заяви (Витягом з реєстру територіальної громада № 2024/001838617 від 22.02.2024 року та Актом про фактичне про фактичне проживання особи, підписаним головою правління ОСББ «ВОРОНІНА 13» та показаннями позивача ОСОБА_1 (що допитана як свідок), свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , які були допитані в судовому засіданні 08.11.2024 року. ОСОБА_1 підтвердила обставини, викладені у позовній заяві, додала, що наразі мешкає із своїм батьком у будиночку без води і каналізації, який їй тимчасово надали у користування інші родичі.

Факт проживання ОСОБА_1 у вказаній квартирі з дня придбання цієї квартири ОСОБА_2 аж до весни 2024 року не заперечується відповідачами. Відповідачем ОСОБА_2 оспорюються твердження позивача щодо її участі (зокрема, щодо надання відповідачці ОСОБА_2 певних коштів для придбання квартири) у купівлі квартири АДРЕСА_3 , оскільки відповідач ОСОБА_2 стверджує, що у неї було достатньо коштів від продажу належної їй 1/2 частини жилого будинку АДРЕСА_2 .

Згідно договору дарування від 11.07.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Л.Б. (реєстр. № 2018) батько позивачки ОСОБА_8 подарував доньці ОСОБА_12 та ОСОБА_2 свій будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_2 . (а. с. 172-173).

Зі змісту Договору купівлі-продажу від 10.12.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Задачиною Н.В. (реєстр. № 1003), вбачається, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 продали, а ОСОБА_14 купив жилий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_2 , розташований на земельній ділянці площею 345 м2. Зазначений будинок належить ОСОБА_12 та ОСОБА_2 на підставі Договору дарування . Продаж вчинено за 108000 грн., які продавці одержали від покупця до підписання цього договору повністю (а. с. 7).

Також в матеріалах справи знаходиться копія Договору купівлі-продажу від 10.12.2022 року зі змісту якого вбачається, що того ж самого дня, у того ж саме нотаріуса відразу після продажу ОСОБА_7 та ОСОБА_2 жилого будинку, належного ним на праві власності, ОСОБА_2 було здійснено купівлю квартири АДРЕСА_3 , жилою площею 42, 7 кв. м., яка належала ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Продаж вчинено за 27791 грн., які продавці одержали від покупця до підписання цього договору повністю. (Договір посвідчено приватним нотаріусом Задачиною Н.В. та зареєстровано 10.12.2002 року за реєстр. № 1005. (а. с. 94).

З копії реєстраційного посвідчення на об`єкти нерухомого майна, які належать юридичним та фізичним особам (серія СА № 005568) видно, що квартира АДРЕСА_3 зареєстрована на праві власності лише за ОСОБА_2 , а реєстраційне посвідчення видано орендним підприємством ЗМБТІ 14.01.2003 року (а. с. 6).

Отже, такі обставини, як вселення ОСОБА_1 разом із чоловіком та сином та наступна від 11.02.2003 року (невдовзі після отримання реєстраційного посвідчення) її реєстрація за цією адресою на підставі заяви власника квартири ОСОБА_2 , свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 вважала, що її невістка має право проживати в цій квартирі та користуватися нею. Також протягом тривалого часу (понад 20 років після вселення та реєстрації за цією адресою) позивач ОСОБА_1 проживала в квартирі, користувалася нею, тобто, місцем постійного проживання ОСОБА_1 була саме квартира АДРЕСА_3 . Це також підтверджено копією Витягу з реєстру територіальної громади (щодо реєстрації за цією адресою ОСОБА_1 з 11.02.2003 року по 13.02.2024 року) та копією Акту про фактичне проживання особи, виданого Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «ВОРОНІНА 13», з якого видно, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з 2003 р. постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 до 06.03.24 р.

Позивача ОСОБА_1 , допитана як свідок, пояснила, що у цій квартирі вона мешкала майже 22 роки. Проживала спочатку із чоловіком та сином. Чоловік загинув у 2013 році. Приблизно у 2021-2022 роках в`їхала відповідачка із співмешканцем, ОСОБА_3 . До цього часу відповідачка не мала до неї претензій щодо проживання у квартирі. Спочатку вони жили мирно, вона користувалася меншою кімнатою разом із сином. Відповідачі користувалися іншими двома кімнатами, лоджією та балконом. Потім син став мешкати у залі, відповідачі у спальні. З цього часу відповідачі стали викликати поліцію, фабрикувати справи про домашнє насильство, намагаючись вигнати її з квартири. 29.02.2024 року, коли позивачка прийшла до квартири, побачила ОСОБА_3 та працівників поліції. Поліцейські запропонували написати пояснення та під цим приводом вивели з квартири. Після цього квартира виявилася зачиненою. Після закінчення термінового заборонного припису 06.03.2025 вона повернулася до квартири, в неї не була ключа від другого замка. ОСОБА_3 сказав, що вона проживати тут не буде, оскільки вже виписана. Свідок стверджувала, що усе життя працювала, у тому числі на ринку.

Свідок ОСОБА_9 , допитана у судовому засіданні 20.06.2025 року, суду пояснила, що перебуває у дружніх відносинах з усіма учасниками справи. Спочатку дружила з відповідачкою. Познайомилася із позивачкою коли та одружилася із сином відповідачки. Зазначила, що ОСОБА_1 у той час працювала. У неї був будинок, який продали, та купили квартиру адресою: АДРЕСА_1 , але оформили на ОСОБА_2 . Приблизно 3 роки тому ОСОБА_2 разом із співмешканцем, ОСОБА_3 , поселилися в цій квартирі. З того часу ставалися конфлікти між сторонами у справі. 29.02.2024 позивачку з квартири виселила поліція. ОСОБА_1 не знала, що робити, тому свідка, оскільки наближалася комендантська година та була зима, порадила їй залишитися ночувати у під`їзді. Після закінчення термінового заборонного припису позивачка не змогла потрапити у квартиру не могла відчинити двері своїм ключем. Після цього ОСОБА_1 мешкає у тимчасовій будівлі (врем`янці) у своєї сестри. Навесні 2025 відповідачка намагалися примиритися, запросила ОСОБА_1 до квартири, але потім сказала, що без рішення суду не пустить. Свідку не відомі факти зловживання позивачку алкогольними напоями.

Свідок ОСОБА_5 , допитаний у судовому засіданні 19.09.2025 року, пояснив, що він до 2021 року мешкав у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 разом із своєю матір`ю, ОСОБА_1 . В 2021 році до них переїхала його баба, ОСОБА_2 , із своїм чоловіком, ОСОБА_3 . У маленькій кімнаті стала жити ОСОБА_1 , в інших двох кімнатах він та ОСОБА_2 із ОСОБА_3 . Мати стала зловживати алкоголем, вчиняла скандали, на що ОСОБА_2 викликала поліцію. Зазначив, що йому з бабусею та ОСОБА_17 доводилося їсти на балконі, оскільки на кухні приймала їжу мати. Також він був свідком того як ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не пускали позивачку у квартиру.

Статтею 47 Конституції України встановлено, що Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі Прокопович проти Росії (рішення від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. Житло - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання житлом, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання.

Отже, за змістом указаних рішень Європейського суду з прав людини тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі Кривіцька та Кривіцький проти України (заява № 30856/03) також визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві . Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності , зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої уваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини у цьому ж рішенні зазначив, що поняття житло не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) зазначила, що правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

При розгляді цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом, стягнення моральної шкоди, суд враховує, що квартира АДРЕСА_3 є єдиним житлом позивачки, відомості про наявність іншого житла, яке належить позивачці на праві власності або на підставі права постійного користування матеріали справи не містить. Отже, втрата житла ОСОБА_1 є крайньою формою втручання у її право на житло.

Частиною 4 ст. 9 Житлового кодексу України проголошено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (тобто, дружина наймача, їх діти і батьки, членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Враховуючи те, що позивачка вселилася у квартиру АДРЕСА_3 зі згоди власника відповідача ОСОБА_2 , та протягом 20 років проживала у цій квартирі, вона набула статус члена сім`ї власника квартири.

За приписом ст. 157 Житлового кодексу України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Як встановлено судом, судового рішення про виселення ОСОБА_2 із спірної квартири не ухвалювалося, а тому порушене право позивача підлягає поновленню шляхом її вселення та зобов`язання відповідачів надати ОСОБА_1 ключі від замків вхідної двері квартири АДРЕСА_3 . Тобто, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до п. 2, 3 ч. 2 ст. 23 ЦК моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

За ч. 3 ст. 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При цьому за ч. 5 ст. 23 ЦК моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначає ч. 1 ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини (ч. 2 ст. 1190 ЦК України).

В Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вказано, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , помінявши замки на вхідних дверях квартири та дотепер не впускаючи ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_3 , діяли всупереч положень статті 47 Конституції України та без рішення суду примусово позбавили ОСОБА_1 єдиного житла. Фактично дії відповідачів відносно позивача ОСОБА_1 носять самоуправний характер і призвели до спричинення позивачці ОСОБА_1 моральних страждань з приводу протиправного позбавлення відповідачами єдиного житла у холодну пору року, порушення нормальних життєвих зв`язків та звичних побутових умов, вимушеного переїзду до менш комфортного житла, витрачанням додаткових зусиль на звернення за захистом до поліції, зусиллям та витрачанням грошових коштів на правничу допомогу.

Крім того, з боку відповідачів мало місце безпідставне обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні домашнього насильства стосовно ОСОБА_2 , хоча обидві сторони перебували в стані конфлікту, що підтверджено обставинами, встановленими постановою від 16.05.2024 року Запорізького апеляційного суду (справа № 336/2372/24), в якій зазначалося, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають в стані конфлікту, пов`язаного із житловим питанням. Також цією постановою було встановлено, що відсутні належні, достатні і переконливі докази, які б поза розумним сумнівом доводили, що ОСОБА_1 29 лютого 2024 року вчинила домашнє насильство відносно ОСОБА_2 . Згідно постанови Запорізького апеляційного суду від 16.05.2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 квітня 2024 року, якою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, скасовано. Закрито провадження в справі відносно ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 247 КУпАП за відсутності події і складу адміністративного правопорушення. Вищевикладене свідчить про те, що позивачці ОСОБА_1 неправомірними діями відповідача ОСОБА_2 спричинені додаткові моральні страждання у вигляді безпідставного обвинувачення у вчиненні домашнього насильства.

Вирішуючи питання про розмір спричиненої моральної шкоди, суд враховує положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року згідно з яким розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Отже, на підставі переліченого, враховуючи встановлені обставини справи, у тому числі, що моральна шкода позивачці завдана спільними діями обох відповідачів, суд вважає обґрунтованими та доведеними позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення на її користь з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в солідарному порядку в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн. Такий розмір відшкодування завданих ОСОБА_1 душевних страждань, яких вона зазнала через протиправну поведінку відповідачів відносно неї, відповідатиме обсягу душевних і психічних страждань, яких зазнала позивач.

Також підлягають вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення судових витрат, пов`язані із сплатою судового збору в сумі 1211, 20 грн..

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст. ст. 9, 156, 157 ЖК України, ст. ст. 23, 29, 379, 391, 395, 405, 1167 ЦК України, ст. 141, 263-268, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом її вселення в квартиру АДРЕСА_3 .

Зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 ключі від замків вхідної двері квартири АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1211,20 грн.

Відповідно до ст.265 ч.5 п.4 ЦПК України зазначаються такі відомості:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , тимчасово мешкає за адресою: АДРЕСА_4 ;

Відповідач ОСОБА_3 , мешкає за адресою: АДРЕСА_5 ;

Відповідач ОСОБА_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_5 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Є.С. Боєв 29.09.25