Справа № 188/250/25
Провадження № 2/188/1291/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Місюра К.В.

за участю секретаря судового засідання: Лисяк А.Є.,

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явилась

від відповідача в режимі відеоконференції: представник ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-ще Петропавлівка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди та витрат на правничу допомогу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду із позовною заявою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , та з урахуванням усної заяви про зміну позовних вимог, що була оголошена її представником в судовому засіданні 13.05.2025 року, просить стягнути на свою користь заподіяну моральну шкоду в сумі 6 000, 00 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 17 115, 00 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що в мережі «Instagram» вона вирішила собі придбати сукню для святкування з колегами свята, яке мало відбутися 23.12.2024 року, в зв`язку з чим 13.12.2024 року вона домовилась про придбання сукні за 1 999, 00 грн., яка була оплачена через представника позивача. Відповідно до усної домовленості між сторонами замовлення повинно бути надіслано приблизно через 7 робочих днів, на що позивач погодилась. 20.12.2024 року позивач поцікавилась станом свого замовлення, на що отримала відповідь, що замовлення буде надіслано протягом 7 робочих днів, які ще не сплинули, на що позивач повідомила про розірвання договору купівлі-продажу та необхідність повернення коштів. Посилаючись на Закон України «Про захист прав споживачів», позивач просила стягнути з відповідача на її користь завдану їй моральну шкоду в сумі 6 000, 00 грн. та витрати на професійну правову допомогу в сумі 17 115, 00 грн.

Відповідач надала відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог та зазначила, що дійсно 13.12.2024 року позивачем була здійснена оплата за придбану сукню, доставка якої була узгоджена між сторонами, а саме: орієнтовно строк відправки 7 робочих днів, на що позивач беззаперечно погодилась. Відправлення № 3468 було створене 16.12.2024 року і прибуло до відділення Нової пошти № 92 у м. Дніпро 26.12.2024 року, тобто, строк поставки товару відповідачем не було порушено. В той же час, позивач відмовилась від отримання товару лише 30.12.2024 року, про що свідчить інформація про відстеження з сайту Нової пошти. 24.01.2025 року відповідач отримала на свою електронну адресу заяву позивача про повернення коштів за оплату товару, які було повернуто на наступний день після отримання товару назад, тобто 29.01.2025 року. Тобто, оскільки відповідач не порушувала умов усного договору, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди позивачу не підлягають задоволенню. Крім того, відповідач просить відмовити в стягненні витрат на професійну допомогу, оскільки вони є необґрунтованими, завищеними, неспівмірними із складністю справи та не відповідають критерію розумної необхідності з наступних підстав. Так, відповідач вважає, що адвокат позивача діє в умовах конфлікту інтересів, оскільки сам ОСОБА_4 здійснив перерахунок коштів 13.12.2024 року за ОСОБА_2 на рахунок ФОП ОСОБА_3 , що підтверджується відповідною квитанцією. В свою чергу, відповідач просить стягнути з позивача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000, 00 грн., які є дійсними, обґрунтованими, розумними та свівмірними із предметом позову і підтверджуються матеріалами справи.

В судовому засіданні 13.05.2025 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити позов, з урахуванням змінених позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, просив стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000, 00 грн.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків.

Спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України, Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст.ст. 627,628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ч. 1 ст. 640 ЦК України).

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису (ч. 1 ст. 641 ЦК України).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Так, судом встановлено, що 13.12.2024 між позивачем та відповідачем фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 укладений усний договір, відповідно до якого ОСОБА_2 (замовник) та ФОП ОСОБА_3 (виконавець) домовились, що замовник доручає, а виконавець зобов`язується орієнтовно протягом 7 робочих дні відправити товар, а замовник зобов`язується оплатити та прийняти товар відповідно до умов договору.

Договір укладено в усній формі і є публічним договором. Укладеним між сторонами договором визначено усі істотні умови, а саме: модель та характеристики сукні, порядок та строки відправки товару.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме: скріншот переписки між позивачем та відповідачем, строки відправки сукні, які мали становити орієнтовно 7 робочих днів без урахуванням доставки, позивача влаштували, оскільки відповідь була «Добре!», і вона здійснила через свого представника ОСОБА_4 , перерахунок грошових коштів за оплату сукні.

Погоджуючись на такі строки відправки, позивач повинна була враховувати строки доставки вказаної сукні, з урахуванням необхідності її придбання на певну подію та в стислі строки, розраховуючи на ризик її несвоєчасного надходження.

Між тим, оплата товару позивачем була здійснена, договір набув статусу укладеного.

На виконання умов укладеного договору, відповідач здійснив відправлення № 3468 16.12.2024 року, яке прибуло до відділення Нової пошти № 92 у м. Дніпро 26.12.2024 року, тобто, строк поставки товару відповідачем не було порушено.

Однак, на момент прибуття товару на відділення Нової пошти позивач відмовилась від отримання товару лише 30.12.2024 року, про що свідчить інформація про відстеження з сайту Нової пошти.

24.01.2025 року відповідач отримала на свою електронну адресу заяву позивача про повернення коштів за оплату товару, які було повернуто позивачу на наступний день після отримання товару назад, тобто 29.01.2025 року.

Позивач вважає, що діями відповідача щодо несвоєчасної відправки товару їй було завдано моральну шкоду, яку вона просить стягнути на свою користь разом із витратами на правову допомогу, що і є причиною спору.

Частинами 1, 4 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася. За наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Відповідно до пункту 12 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» істотний недолік - недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: а) він взагалі не може бути усунутий; б) його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів; в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором. Тобто, тільки сукупність чотирьох обов`язкових ознак недоліку надає підстави вважати його істотним недоліком із усіма правовими наслідками щодо задоволення вимог споживачів.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Докази, на підставі яких сторони обґрунтовують обставини, на які вони спираються, мають відповідати вимогам, встановленим ст.ст.77-80 ЦПК України належними, допустимими, достатніми та достовірними.

Як встановлено судом, відповідач не порушував умови домовленості з позивачем стосовно строків відправки товару, позивач свідомо погодилась на умови відправки саме в ті строки, які їй було роз`яснено відповідачем у переписці.

Однак, позивач відмовився від отримання товару на відділенні Нової пошти з власних міркувань, що підтверджується матеріалами справи та не пов`язано із надходженням товару з суттєвими недоліками.

Тобто, позивачем не надано доказів, що вироб, який переданий йому за договором, має істотні недоліки, у розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів».

Так, з урахуванням загальних положень відшкодування школи під час вирішення спорів за ст.ст.116,1167 ЦК України про відшкодування шкоди доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, проте позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наведених нею обставин.

Отже, позивачем не доведено, що вироб має істоті недоліки та його введено в оману при укладенні договору.

Вирішуючи вимоги про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного.

Статтею 23 ЦК України визначено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язань у договірних правовідносинах у випадку встановлення такої відповідальності законом або договором.

Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або у випадках, передбачених ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У договірних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Враховуючи, що позивачем не доведено протиправної поведінки відповідача, підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди відсутні.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

В зв`язку з тим, що суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог судові витрати покладаються на позивача.

Між тим, відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (ч. 1 ст. 134 ЦПК України).

Як зазначалось вище, відповідач просить стягнути з позивача понесені витрати на професійну правову допомогу в сумі 5 000, 00 грн., що підтверджується договором про надання правничої допомоги від 30.01.2025р., актом надання послуг від 12.02.2025р. та квитанціями від 30.01.2025р. на суму 3 000, 00 грн. та від 12.02.2025р. на суму 2 000, 00 грн.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Враховуючи співмірність заявленої суми до стягнення відповідачем із складністю справи, виконаними адвокатом робіт та обсягом наданих послуг суд вважає за можливе стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000, 00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.13,76-78,81,263,264,265, 354 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя К. В. Місюра