Дата документу 23.09.2025 Справа № 334/5661/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/5661/24
Провадження №22-ц/807/1728/25
Головуючий в 1-й інстанції Баруліна Т. Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Подліянової Г.С., Полякова О.З.,
секретарВолчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Гладкого Віктора Кімовича на рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2025 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Запорізька міська рада, ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року позивач ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник адвокат Безрукова Світлана Олександрівна, звернулась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Запорізька міська рада про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням. Позовна заява обґрунтована тим, що згідно з договором дарування частини нежитлового приміщення від 18.02.2004 року ОСОБА_2 отримала в дар 1/4 нежитлового приміщення №62, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 81,0 кв.м. В договорі дарування зазначено, що в загальному користуванні знаходиться коридор №1 пл, 19.9 кв.м., коридор №4 пл.5.7 кв.м., туалет №5 пл. 1,3 кв.м., кладова №6, площею 3,4 кв.м., кімната №7 пл.8,9кв.м. Також, 1/2 вищевказаного приміщення належить ОСОБА_1 . Крім того, згідно з рішенням Ленінського районного суду від 20.06.2001 року, було встановлено порядок користування вищевказаними приміщеннями, а саме ОСОБА_1 залишено в користування приміщення площею 19.6 кв.м., ОСОБА_2 залишено в загальному користуванні приміщення площею коридор - 19.7 кв.м., коридор - площею 2,2 кв.м., в загальному користування знаходиться коридор пл. 5.7 кв.м., туалет пл. 1,5 кв. м., кладова площею 3,4 кв.м., кімната пл. 8,7 кв.м. Не зважаючи на рішення суду, на цей час відповідачем ОСОБА_1 чиняться дії щодо неможливості користування приміщеннями загального користування, а саме відповідачем в приміщенні коридору встановлена металева конструкція на якій закріплені металеві ролети, які не дають доступу позивачці до частини приміщення коридору. Також в підвальному приміщенні розташована кімната в якій розміщено вхідний вентиль на трубопровід для користування водою в приміщенні, але безпідставно Відповідач змінив замок на вхідні двері в кімнату з вентилем та перекрив його, чим позбавив Позивачку можливості користування водою в даному приміщенні. Також відповідач самостійно демонтував двері, які були встановлені за спільні кошти в приміщенні загального користування, не погоджуючи свої дії з Позивачкою. На стінах приміщення Позивачки на зовнішній стороні та в самому приміщенні Відповідачем встановлені рекламні щити з написом «ОРЕНДА» та ПРОДАЖ», що зменшують потік покупців по магазину Позивачки. Вищевказані дії Відповідача позбавляють Позивачку права користування своїм майном. Враховуючи вищевикладене, позивачка просила суд усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні власністю - приміщення №1 площею 19,5 кв.м. приміщення літера А-5 1 поверху нежитлового приміщення №62, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання Відповідача здійснити демонтаж огородження у вигляді металевої конструкції та закріплених на ній ролетів, що перешкоджає доступ до частини приміщення №1 площею 19,5 кв.м. приміщення літера А-5 1 поверху нежитлового приміщення №62, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та шляхом зобов`язання відповідача установити двері в загальному коридорі на їх постійне місце їх розташування, а саме між коридором №1 та коридором №4. Визнати незаконним дії Відповідача по розміщенню рекламних стендів «ПРОДАЖ (80м.кв. )» та «ОРЕНДА (40м.кв. )» розташованої на зовнішній стінах нежитлового приміщення №62, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні водою в приміщенні №62, шляхом заборони ОСОБА_1 перекривати вхідний вентиль водопроводу, який знаходиться в підвальному приміщенні нежитлового приміщення №62, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Визначити порядок виконання рішення суду, а саме демонтаж металевої конструкції огородження у вигляді ролетів, що перешкоджає доступу до частини приміщення №1 площею 19,5 кв.м. приміщення літера А-5 1 поверху нежитлового приміщення №62, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 здійснити за рахунок ОСОБА_1 ; демонтаж реклами «ПРОДАЖ (80м.кв. )» та «ОРЕНДА (40м.кв. )» на зовнішній та внутрішніх стінах нежитлового приміщення №62, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 здійснити за рахунок ОСОБА_1 ; установка дверей за рахунок ОСОБА_1 в загальному коридорі на постійне місце їх розташування, а саме між коридором №1 та коридором №4.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2025 року, позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Запорізька міська рада, ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням задоволено частково.

Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні спільною частковою власністю приміщення №1 (коридор) площею 19,5 кв.м. приміщення літера А-5, першого поверху нежитлового приміщення №62, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 здійснити демонтаж огородження у вигляді металевої конструкції та закріплених на ній ролетів, що перешкоджає доступу до частини приміщення №1 (коридор) площею 19,5 кв.м. приміщення літера А-5, першого поверху нежитлового приміщення №62, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , суму сплаченого судового збору у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 коп.)

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Гладкого Віктора Кімовича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що до участі у справі не було залучено ще одного співвласника нежитлового приміщення. Встановлення огородження жодним чином не порушує право користування позивача і не перешкоджає доступу до її приміщень.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Ленінського районного суду міста Запоріжжя у справі №2-3551/2001 від 20.06.2001 року, позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування нежитловим приміщенням було задоволено. Визначено порядок користування нежитловим приміщенням на першому поверсі житлового будинку АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності по 1/2 частині: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , згідно 1-ого варіанту технічної експертизи від 16.05.2001 року, згідно якого: ОСОБА_1 залишено в користування приміщення площею 19.6 кв.м., дійсної інвентаризаційної вартості 9881 гр.; ОСОБА_2 залишити в користування приміщення площею 19.7 кв.м , дійсної інвентаризаційної вартості 9931 гр., в загальному користуванні коридор пл. 5,7 кв.м., туалет пл. 1,5 кв.м, кладова площею 3,4 кв. м., кімната пл. 8,7 кв.м., дійсної інвентаризаційної вартості 9629 грн. Ухвалено провести переобладнання: встановити перегородки з встановленням дверних отворів та закласти середнє вікно в торгівельному залі, згідно запропонованого першого варіанту технічної експертизи. (а.с. 15)

Згідно копії договору дарування частини нежитлового приміщення від 18.02.2004 року, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Петрушенко Т.І. за номером №234, гр. ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар 1/4 частину належної ОСОБА_4 на праві власності 1/2 частини нежилого приміщення АДРЕСА_2 , загальною площею 81,0 кв. м. В загальному користуванні знаходиться коридор №1 пл. 19,9 кв.м, коридор №4 пл. 5,7 кв. м.; туалет №5 пл. 1,3 кв.м.; кладова №6, пл. 3,4 кв. м; кімната №7 пл. 8,9 кв.м. (а.с.13)

Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових № від 16.04.2024 року, 1/4 частки нежитлового приміщення, першого поверху літ. А-5 за адресою: АДРЕСА_3 , номер об`єкта в РПВН 4699784 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 . (а.с.12)

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №430474043 від 09.06.2025 року, нежитлове приміщення, першого поверху літ.А-5, загальною площею 80 кв.м., РНОНМ 101 за адресою: АДРЕСА_3 , номер об`єкта в РПВН 4699784 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 (1/4 частки) ОСОБА_1 (1/2 частки), ОСОБА_3 (1/4 частки). (а.с. 169-170)

Як вбачається з вищевказаних доказів, позивачка ОСОБА_2 є власником 1/4 частки (спільна часткова власність) нежитлового приміщення, першого поверху літ.А-5, загальною площею 80 кв.м., РНОНМ 101 за адресою: АДРЕСА_3 , номер об`єкта в РПВН 4699784.

Стороною відповідача не заперечується, факт встановлення у приміщенні №1 літери А-5 1 поверху нежитлового приміщення №62, захисних металевих ролетів.

З пояснень відповідача ОСОБА_1 вбачається, що вказані ролети були встановлені у спільному коридорі сторін з метою охорони майна відповідача та наразі підняті і не використовуються, що не заперечувалось стороною позивача. Однак, відповідачем не доведено правомірності встановлення ролету в коридорі, який перебуває у спільній власності та надання згоди співвласників на встановлення ролету в коридорі.

Відповідач ОСОБА_1 , встановленням вказаних захисних ролетів, фактично перешкоджав позивачці ОСОБА_2 у повному користуванні вказаним приміщенням (коридором), який перебуває у їх спільній частковій власності.

Підтвердженням цього слугують письмові звернення ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , які були направлені відповідачу 27.12.2023 року та 20.02.2024 року та копії яких наявні в матеріалах справи. (а.с.17-20)

Фактично позивачка вчиняла неодноразові заходи досудового врегулювання спору, повідомляла позивача про наявність перешкоди у користуванні нею майном, однак на момент звернення до суду, а саме 11.07.2024 року, відповідачем вказані перешкоди не були усунуті.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що необхідно усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні спільною частковою власністю приміщення №1 (коридор) площею 19,5 кв.м. приміщення літера А-5, першого поверху нежитлового приміщення №62, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 здійснити демонтаж огородження у вигляді металевої конструкції та закріплених на ній ролетів, що перешкоджає доступу до частини приміщення №1 (коридор) площею 19,5 кв.м. приміщення літера А-5, першого поверху нежитлового приміщення №62, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішуючи питання щодо позовних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконними дії Відповідача по розміщенню рекламних стендів «ПРОДАЖ (80м.кв. )» та «ОРЕНДА (40м.кв. )» розташованої на зовнішній стінах нежитлового приміщення №62, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та усунення перешкоди ОСОБА_2 у користуванні водою в приміщенні №62, шляхом заборони ОСОБА_1 перекривати вхідний вентиль водопроводу, який знаходиться в підвальному приміщенні нежитлового приміщення №62, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язання відповідача встановити двері у загальному коридорі на постійне місце їх розташування, а саме між коридором №1 та коридором №4, суд першої інстанції дійшов висновків щодо недоведеності таких вимог і необхідності відмови у їх задоволенні.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вимоги апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції переглядає оскаржуване рішення в частині задоволених вимог позову, проти яких заперечує відповідач, а саме в частині усунення перешкоди ОСОБА_2 у користуванні спільною частковою власністю приміщення №1 (коридор) площею 19,5 кв.м. приміщення літера А-5, першого поверху нежитлового приміщення №62, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 здійснити демонтаж огородження у вигляді металевої конструкції та закріплених на ній ролетів, що перешкоджає доступу до частини приміщення №1 (коридор) площею 19,5 кв.м. приміщення літера А-5, першого поверху нежитлового приміщення №62, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Згідно з частиною другою статті 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Захисту в суді підлягає не будь яке право особи, а саме порушене. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила. Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на час звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Позивач, звертаючись до суду з позовною заявою зобов`язаний довести наявність порушених його прав та законних інтересів, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для захисту прав позивача.

Так, судом першої інстанції оскаржуваним рішенням встановлено порушення відповідачем права користування позивачкою спільною частковою власністю приміщення №1 (коридор) площею 19,5 кв.м. приміщення літера А-5, першого поверху нежитлового приміщення №62, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 здійснити демонтаж огородження у вигляді металевої конструкції та закріплених на ній ролетів.

Між тим, такі висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на встановлених обставинах у справі, а захист порушеного права не є ефективним.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначає, що з пояснень відповідача ОСОБА_1 вбачається, що ролети в коридорі, що перебуває у спільному користуванні сторін, були встановлені з метою охорони майна відповідача та наразі підняті і не використовуються, що не заперечувалось стороною позивача.

Таким чином, встановлено, що на час подачі позову користування коридором, що перебуває у загальному користуванні сторін, жодним чином не обмежено. Більш того, відповідно до технічної документації та фотокарток спірного приміщення, встановлено, що та частина коридору, яка могла бути відокремлена встановленими ролетами, не містить комунікацій, проходу до інших приміщень, вікна, виходу з приміщення, речей або меблів позивача та т.і., якими би могла користуватися позивачка, але була обмежена.

Суду апеляційної інстанції позивачка пояснила, що вона просто хоче в частину коридору заходити.

Право користування передбачає певний спосіб використання власності в інтересах співвласника і відповідно, захист такого права можливий при наявності певного порушення неможливості використання власності через відповідні перешкоди. Позивачка в позові належним чином не обґрунтувала, чим саме дії відповідача по встановленню ролетів перешкоджають здійсненню її права користування, тобто не зазначила і не довела порушення своїх прав, які підлягають судовому захисту.

Що стосується демонтажу огородження у вигляді металевої конструкції, то слід зазначити нас тупне.

Згідно з Висновком про технічний стан будівельних конструкцій та рекомендацій щодо їх відновлення у кв. АДРЕСА_4 та підвалі сьомого під`їзду будинку АДРЕСА_1 " від 1 червня 1998 року, виконаного "Науково-виробничою фірмою "БУДІНДУСТРІЯ-Л", де у висновках зазначено п.7 "Оскільки стан бутової опори головної балки в підвалі, цегляних опор віконних отворів, плити перекриття сходової клітки над підвалом характеризуються нормативними документами як аварійне (4 категорія-можливе обвалення), експлуатація обстежуваних приміщень без проведення спеціальних посилень конструкцій неприпустимо. Видано рекомендації для запобігання обваленням перекриттів на аварійних ділянках та забезпечення безпечної експлуатації обстежуваних приміщень.

Відповідно до договору підряду №2/3 від 04.04.2002 року, передбачено встановлення металоконструкцій по посиленню приміщення 62 і підвала, згідно проектно-кошторисної документації.

Відповідач зазначає, що металева конструкція, яка за оскаржуваним рішенням, підлягає демонтажу, є конструкцією, що посилює відповідні перекриття у приміщенні і її демонтаж суттєво вплине на технічний стан приміщення, що належить сторонам у справі. Такі доводи відповідача позивачем не спростовані, як і не доведено, що наявність відповідної металевої конструкції перешкоджає позивачці користуватися спірною частиною коридору.

З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги є слушними і підлягають задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в оскаржуваній частині з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вимог позову через їх недоведеність.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Гладкого Віктора Кімовича задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2025 року у цій справі в частині задоволених вимог позову скасувати, у задоволенні позову в цій частині відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 26 вересня 2025 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

судді: Г.С. Подліянова

О. З. Поляков