Справа № 577/4400/25
Провадження № 2/577/1553/25

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2025 року м. Конотоп

Конотопський міськрайонний суд Сумської області

в складі : головуючого судді Галяна С.В.

за участю секретаря судового засідання Іваненко Н.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Конотопі справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних,-

В С Т А Н О В И В:

ТОВ «Він Фінанс» звернулося до суду з позовом в якому просить у рахунок погашення заборгованості перед ТОВ «Він Фінанс» стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 27658,70 дол. США, що складається з: розміру 3% річних 42516,04 дол. США., сплачений судовий збір та витрати на правничу допомогу. Свої вимоги мотивує тим, що 21 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено Кредитний договір № 223351257. 21 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено Договір поруки № 223351257/1 (щодо забезпечення виконання умов Кредитного договору № 223351257 від 21.12.2007 року). Святошинським районним судом м. Києва від 08.07.2016 року ухвалено заочне рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором № 223351257 від 21.12.2007 року у розмірі 471 969,48 дол. США. 29 червня 2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» укладено Договір відступлення права вимоги № 114/42, відповідно до якого право грошової вимоги за Кредитним договором №223351257 від 21 грудня 2007 року, укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 перейшло до ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк». 29 червня 2017 року між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено Договір відступлення права вимоги № 114/42-ДГ, відповідно до якого право грошової вимоги за Кредитним договором №223351257 від 21 грудня 2007 року перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Відповідно Протоколу №1706 загальних зборів учасників ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» від 25 липня 2024 року було змінено та затверджено найменування заявника на товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс». Таким чином, ТОВ «Він Фінанс» є єдиним власником всіх прав вимоги за вищезазначеними Кредитним договором, у тому числі прав на отримання всіх платежів. Дійсність того, що до ТОВ «Він Фінанс» перейшло право вимоги за Кредитним договором № 223351257 від 21 грудня 2007 року встановлено ухвалою від 12.03.2018 року Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/7785/15. Позичальником належним чином не виконувались обов`язки щодо повернення кредиту. У зв`язку з невиконанням боржником обов`язку щодо повернення коштів (розмір суми заборгованості встановлений заочним рішенням від 08.06.2016 року Святошинським районним судом м. Києва у справі № 759/7785/15) розмір заборгованості складає 42 516,04 дол. США., з яких: 3% річних (в дол. CША) 42516,04 дол. США (нараховано в період з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року). Виконавчі листи у справі № 759/7785/15 на виконання не пред`являлись, на виконанні не перебувають, заборгованість, що встановлена судовим рішення у справі № 759/7785/15 станом на дату подачі даної позовної заяви не виконано навіть частково. Станом на дату звернення до суду вищевказані суми заборгованості погашені не були.

В судове засідання представник позивача Маньковська А.В. не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, просить задовольнити вимоги (а.с. 76).

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, їх представник ОСОБА_3 надав клопотання про розгляд справи без його участі та участі відповідачів, в задоволенні позову прохає відмовити (а.с. 72).

15.08.2025 року від представника відповідачів ОСОБА_3 до суду надійшов відзив, в якому зазначено, що відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-УІІІ (аналогічні положення були закріплені у статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-ХІУ) виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження. На цій стадії боржник вчиняє добровільно або під примусом дії на виконання рішення суду. Згідно з вимогами статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII, строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані, або мають право прийняти рішення, або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

Стадія виконавчого провадження, як завершальна стадії судового процесу, має встановлені законом строкові межі. Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документу стягувачу та закінчується фактичним виконанням судовою рішення або із спливом строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувану органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем, без прийняття до виконання (пункт 2 частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-УІІІ. пункт 1 частини 1 статті 26 Закону України Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-ХІУ).

Тобто, за межами цього строку виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження, як завершальної стадії судового процесу, спливає одночасно із строком пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Строк для пред`явлення виконавчого листа у справі за позовом ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором закінчився - 18.11.2019 року.

Отже, підтверджена рішенням суду остаточна втрата позивачем (кредитором) права і задоволення вимоги щодо основного зобов`язання (основного боргу в даному випадку відмова у задоволені заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа) в процесуальному (судовому) порядку призводить до втрати ним права на стягнення додаткової вимоги (Постанова Верховного Суду справі № 904/6892/17 від 17.11.2020 року).

Також, в зазначеній постанові Верховний Суд зазначив, що у пункті 25 зазначеної постанови міститься посилання на викладений у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 року у справі № 910/4590/19 висновок про те, що водночас інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.

Таким чином, позивач разом з пропуском строку пред`явлення виконавчого документу до виконання та відмовою у задоволені заяви про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа, підтвердженої рішенням Суду, остаточно втратив право вимоги щодо основного зобов`язання, що призвело до втрати права на стягнення додаткових вимог (3% річних).

Отже, позивачем заявлено додаткові вимоги за основною вимогою, щодо якої вже було вирішено справу по суті та пропущено строк пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання судового рішення по такій справі, у зв`язку з чим, така додаткова вимога не підлягає захисту в примусовому порядку, оскільки є похідною від основної вимоги за Договором та не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

У постановах від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20 від 18 березня 2020 року у справі № 442/398/15-ц Верховний Суд зауважив, що натуральним зобов`язанням є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (оскільки боржник заявив про застосування позовної давності та вона застосована судом), але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 14680/15-ц).

З урахуванням викладеного, враховуючи, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року у цивільній справі № 759/7785/15 стягнута заборгованість за кредитним договором, проте у задоволенні заяви ТОВ «ВІН ФІНАНС» у справі № 759/7785/15 про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа відмовлено, тобто рішення суду не може бути виконане за вимогою ТОВ «ВІН ФІНАНС», відсутнє виконавче провадження з примусового виконанні виконавчого листа у справі № 759/7785/15 та строк його пред`явлення до виконання вже закінчився, слід дійти висновку про відсутність правових підстав для примусового стягнення з основного боржника 3 % річних, оскільки вимога банку (його правонаступника) про стягнення заборгованості за кредитним договором у цьому зобов`язанні не може бути захищена в примусовому порядку.

Подібні висновки висловлено у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі № 761/26741/22 (провадження № 61-4584св24).

Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредиток в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3 % річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (ч. 1 ст.267 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (ст.625 ЦК України).

Не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності (п.4 ч. 1 302 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що: натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном.

В даному випадку позивач маючи статус кредитора, не реалізував своїх прав на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості за кредитом, втратив своє право вимоги на примусове виконання відповідачами своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду (строк пред`явлення до виконання рішення суду). Отже, зобов`язання відповідача є задавненим, в зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання.

У кредитора, для охорони інтересів боржника, була можливість пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки після поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа та після відкриття виконавчого провадження. Таким чином, ТОВ "ВІН ФІНАНС" відсутнє право про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 червня 2016 року у цивільній справі № 759/7785/15.

Окрім задавненої вимоги та натуральності зобов`язання, позивач втратив право вимагати сплату процентів за прострочення у зв`язку із спливом строку позовної давності, виходячи з наступного.

Позовна заява надійшла до суду 28.07.2025 року, отже останні три роки перед цією датою - це період після 28.07.2022 року.

Отже, відповідачі заявляють про сплив строку позовної давності щодо будь-яких нарахувань за періоди, що передують зазначеній межі. Відповідач звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати неустойки (штрафів, пені) та інших санкцій за прострочення грошових зобов`язань за кредитним (позиковим) договором, які мали місце в період дії воєнного стану, починаючи з 24.02.2022 року включно. Усі відповідні платежі підлягають списанню кредитодавцем згідно з прямою вказівкою закону.

Таким чином, вимоги Позивача щодо нарахувань, санкцій та відповідальності за періоди до 28.07.2022 року є безпідставними, оскільки виходить за межі позовної давності, а за періоди після 24.02.2022 року підпадають під законодавчу заборону на нарахування та підлягають списанню.

У задоволенні позову прохає відмовити.

18.08.2025 року від представника позивача Міньковської А.В. надійшла відповідь на відзив у якій зазначено, що станом на серпень 2025 року рішення у справі № 759/7785/15 не виконано навіть частково. Строки позовної давності на території України зупинені з 12.03.2020 року у зв`язку із веденням карантину, в подальшому зупинені у зв`язку із введення на території держави військового стану. Тобто строки позовної давності за позовними вимогами ТОВ «ВІН ФІНАНС» у справі № 577/4400/25 не сплили.

22.08.2025 року від представника відповідачів ОСОБА_3 до суду надійшли заперечення на відзив відповідача, у яких зазначено, що відповідь на відзив відповідача грунтується на тому, що станом на серпень 2025 рішення у справі № 759/7785/15 не виконано навіть частково, а судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання. При цьому, позивач ігнорує ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 01.09.2021 року у справі № 759/7785/15 (провадження 6/759/641/21), якою відмовлено у задоволенні заяви ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа у справі за позовом ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредит договором, яку 17.02.2022 року постановою Київського апеляційного суду залишено без змін.

Ухвалою судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області Галяна С.В. від 06.08.2025 року цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено судове засідання на 21.08.2025 року (а.с. 21).

Протокольною ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21.08.2025 року у зв`язку з клопотанням представника відповідачів про відкладення розгляду справи судове засідання відкладено на 17.09.2025 року (а.с. 66).

Згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

21 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено Кредитний договір № 223351257. 21 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір поруки № 223351257/1 (щодо забезпечення виконання умов Кредитного договору № 223351257 від 21.12.2007 року). Святошинським районним судом м. Києва від 08.07.2016 року ухвалено заочне рішення про стягнення в солідарному порядку заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за кредитним договором № 223351257 від 21.12.2007 року у розмірі 471 969,48 дол. США (а.с. 4-5).

На виконання вказаного судового рішення, 18.11.2016 року Святошинським районним судом м. Києва були видані виконавчі листи (а.с. 8, 9).

29 червня 2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» укладено Договір відступлення права вимоги № 114/42, відповідно до якого право грошової вимоги за Кредитним договором №223351257 від 21 грудня 2007 року, укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 перейшло до ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк». 29 червня 2017 року між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» укладено Договір відступлення права вимоги № 114/42-ДГ, відповідно до якого право грошової вимоги за договором №223351257 від 21 грудня 2007 року перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». 12.03.2018 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/7785/15, заяву директора ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про заміну сторони стягувача у цивільній справі за позовом ПАТ "Райффайзен Банк до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено. Замінено сторону стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на правонаступника ПАТ «Комерційний індустріальний банк», а ПАТ «Комерційний індустріальний банк» на правонаступника ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» (а.с.6).

Відповідно Протоколу №1706 Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» від 25 липня 2024 року було змінено та затверджено найменування заявника на Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (а.с. 12).

01.09.2021 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Райффайзен Банк Аваль до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовлено (а.с. 34-35).

17.02.2022 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» залишено без задоволення. Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 01 вересня 2021 року залишено без змін (а.с. 36-41).

Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною 2 статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) містяться висновки, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому, для застосування частини другої статті 625 ЦК України необхідним є встановлення обсягу грошового зобов`язання, що виникло у боржника перед кредитором.

За наведеним у частині другій статті 625 ЦК України регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

За період після прострочення повернення позики після закінчення дії кредитного договору підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2023 у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21) зазначено наступне: Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).

Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22)».

Такі ж правові підходи також застосовано, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 серпня 2023 року у справі № 753/369/21 (провадження № 61-5785св23), що свідчить про сталість судової практики з питання застосування ст. 625 ЦК України у натуральному зобов`язанні.

Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що: натуральним зобов`язання (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності; законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності; очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги; приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) зроблено висновок, що «натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку».

Звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути з відповідачів 3% річних від суми простроченої заборгованості з 23.02.2019 року по 23.02.2022 року.

ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», найменування якого було змінено на ТОВ «Він Фінанс», протягом строку пред`явлення виконавчого документу до виконання з березня 2018 року ( з часу заміни сторони стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на правонаступника ПАТ «Комерційний індустріальний банк», а ПАТ «Комерційний індустріальний банк» на правонаступника ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» у цивільній справі за позовом ПАТ "Райффайзен Банк до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором) по липень 2019 року (строк пред`явлення виконавчого листа у вказаній справі) не скористались своїм правом щодо пред`явлення його до виконання.

01.09.2021 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Райффайзен Банк Аваль до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовлено (а.с. 34-35).

17.02.2022 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» залишено без задоволення. Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 01 вересня 2021 року залишено без змін (а.с. 36-41).

Суд звертає увагу на те, що ураховуючи той факт, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, відмовлено ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», найменування якого було змінено на ТОВ «Він Фінанс», у поновленні строку для пред`явлення виконавчого листа для виконання та, тобто його вимоги, які виникли на підставі рішення суду, не можуть бути захищені в судовому (примусовому) порядку, між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не може бути застосовано положення статті 625 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 81, 141, 264-265, 273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 22 вересня 2025 року.

Повне найменування сторін:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8, ).

Відповідач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Суддя Галян С. В.