Справа № 453/5/25 Головуючий у 1 інстанції: Брона А.Л
Провадження № 22-ц/811/1056/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання Марко О. Р.,

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Доарме В. С., представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Бабій І. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 06 березня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО», ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки,

ВСТАНОВИВ:

у січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» (далі АТ «СК «ІНГО»), ОСОБА_2 , в якому просив:

- стягнути з АТ «СК «ІНГО» на користь ОСОБА_1 , недоплачену суму страхового відшкодування в розмірі 20 715 грн 10 коп.;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдану майнову шкоду, яка не покривається страховою виплатою в сумі 78 782 грн 09 коп., та понесені судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що 24 липня 2024 року приблизно о 15 год 45 хв. на вул. І. Франка в селищі Славсько Стрийського району Львівської області відбулась дорожньо-транспортна пригода, під час якої зіткнулися автомобіль марки «Audi Q3», р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіль марки «Skoda Superb», р.н. НОМЕР_2 , під керуванням позивача ОСОБА_1 . Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , ОСОБА_1 є власником автомобіля «Skoda Superb», р.н. НОМЕР_2 . Під час даної ДТП автомобіль марки «Skoda Superb», р.н. НОМЕР_2 , зазнав технічних ушкоджень, внаслідок чого позивачу, як власнику автомобіля, було завдано майнової шкоди. Постановою Сколівського районного суду Львівської області від 19 вересня 2024 року ОСОБА_2 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, та звільнено від адміністративної відповідальності у зв`язку з малозначністю правопорушення, обмежившись усним зауваженням. Цивільно-правова відповідальність перед третіми особами водія автомобіля марки «Audi Q3», р.н. НОМЕР_1 , застрахована у ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» згідно полісу № 221707699 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Згідно листа з АТ «Страхова компанія «ІНГО» № 2486 від 16 грудня 2024 року, полісом № 221707699 передбачена франшиза у розмірі 1 600 грн 00 коп. На думку позивача, відшкодувати йому шкоду, завдану у зв`язку з пошкодження автомобіля «Skoda Superb», р.н. НОМЕР_2 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 24 липня 2024року, в межах страхової виплати має АТ «СК «ІНГО», а у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди - відповідачка ОСОБА_2 , яка зобов`язана сплатити позивачу різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Позивач звернувся до АТ «СК «ІНГО» з заявою про виплату страхового відшкодування. Страхова компанія виплатила позивачу страхове відшкодування двома платежами: 07 жовтня 2024 року в сумі 1 600 грн 00 коп. та 11 жовтня 2024 року в сумі 70 138 грн 51 коп. Відтак загальний розмір страхового відшкодування склав 71 738 грн 51 коп. Однак через те, що виплаченої страховою компанією суми позивачу було недостатньо для проведення ремонту автомобіля, тому він замовив послуги експерта автотоварознавця для визначення розміру заподіяної майнової шкоди через пошкодження автомобіля марки «Skoda Superb», р.н. НОМЕР_2 . Про час і місце огляду автомобіля марки «Skoda Superb», р.н. НОМЕР_2 , позивач письмово повідомив відповідачів. Згідно висновку експерта за результатами проведення експертного автотоварознавчого дослідження № 22678 від 03 грудня 2024 року, вартість відновлювального ремонту з врахуванням коефіціенту фізичного зносу автомобіля марки «Skoda Superb», р.н. НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП 24 липня 2024 року, в цінах на дату ДТП становила 94 053 грн 61 коп. без ПДВ. Вартість відновлювального ремонту без врахування коефіціенту фізичного зносу автомобіля марки «Skoda Superb», р.н. НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП 24 липня 2024 року, в цінах на дату ДТП становила 171 235 грн 70 коп. Розмір страхового відшкодування, на думку позивача, яке має йому виплатити АТ «СК «ІНГО», має складати вартість відновлювального ремонту з врахуванням коефіціенту фізичного зносу за мінусом франшизи (94 053,61 грн. 1 600,00 грн.), що становить 92 453 грн 61 коп. У зв`язку з тим, що АТ «СК «ІНГО» виплатила позивачу 71 735 грн 51 коп., то вона зобов`язана здійснити доплату у розмірі 20 715 грн 10 коп. В свою чергу, згідно тверджень позивача, відповідачка ОСОБА_2 зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (171 235,70 грн. 92 453,61 грн.), яка становить 78 782 грн 09 коп.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 06 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, задоволено частково.

Стягнуто з акціонерного товариства «Страхова компанія» «ІНГО» на користь ОСОБА_1 недоплачену суму страхового відшкодування в розмірі 2 880 грн 79 коп.

Стягнуто з акціонерного товариства «Страхова компанія» «ІНГО» на користь ОСОБА_1 840 грн 00 коп. - витрат пов`язаних із наданням правової допомоги, 169 грн 57 коп. витрат пов`язаних із сплатою судового збору, та 1 190 грн 00 коп. витрат пов`язаних із залученням експерта.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши в березні 2025 року апеляційну скаргу, в якій просить рішення Сколівського районного суду Львівської області від 06 березня 2025 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки та ухвалити в цій частині нове рішення про їх задоволення.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог до винуватця ДТП про відшкодування шкоди, яка не покривається страховою виплатою, не врахував, що ліміт відповідальності за полісом загальнообов`язкового страхування не свідчить, що страхувальник у разі достатності цієї суми, яка покриває заподіяну ним шкоду, звільняється від її відшкодування, адже страховик відшкодовує потерпілому шкоду, оцінену в порядку закону, а винуватець різниця між повним розміром заподіяної шкоди та виплаченим страховим відшкодуванням. Зазначає про помилковість застосування судом під час вирішення справи законодавства, яке не набуло чинності на момент ДТП.

Апеляційна скарга містить попередній (орієнтовний) розрахунок суми процесуальних витрат особи, яка її подала на суму 9 816 грн 50 коп.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідачів не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Іншими учасниками справи рішення суду в апеляційному порядку не оскаржується, відтак його перегляд в неоскарженій частині в апеляційному порядку не проводиться.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення позивача та його представника, а також представника відповідачки ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Обставини скоєння дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 24 липня 2024 року за участю транспортних засобів сторін у справі, а також винуватості відповідачки ОСОБА_2 у її скоєнні, учасниками справи не заперечуються та визнаються. Сторонами у справі також не заперечується, що ОСОБА_2 на момент ДТП мала діючий страховий поліс, виданий АТ «СК «Інго», яким позивачу виплачено страхове відшкодування в розмірі 71 738 грн 51 коп., а оскарженим рішення достягнуто із страховика на користь позивача недоплачену суму страхового відшкодування в розмірі 2 880 грн 79 коп.

Предметом спору у цій справі є стягнення з винуватця ДТП відшкодування шкоди, а саме, різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, з урахуванням достягнутої судом із страхової компанії суми.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до винуватця ДТП ( ОСОБА_2 ), суд першої інстанції виходив з того, що ліміт відповідальності останньої за завдану майну шкоду становить 160 000 грн 00 коп., відтак є достатнім, щоб покрити визначений у даному випадку розмір страхового відшкодування.

Проте з такими висновками суду колегія суддів не погоджується, виходячи з такого.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Частиною другою статті 22 ЦК України передбачено, що збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 22 ЦК України).

Відповідно до статті 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У частинах першій та другій статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» в редакції тут і далі, чинній на момент виникнення спірних відносин).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником, зокрема, відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них згідно з пунктом 9 частини першої вказаної статті належить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства (частина друга статті 999 ЦК України).

Таким актом цивільного законодавства у цій сфері є, зокрема, Закон України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV), який був чинним до 01 січня 2025 року. Закон № 1961-IV визнано таким, що втратив чинність Законом України 21 травня 2024 року № 3720-IX «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 3720-IX). Згідно пункту 6 розділу VI Закону № 3720-IX договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що укладені та набрали чинності до введення в дію цього Закону, продовжують діяти на умовах, що були чинними на день набрання чинності такими договорами. На договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що укладені після набрання чинності цим Законом та набирають чинності після введення в дію цього Закону, поширюються вимоги цього Закону […..]. Дія положень цього Закону поширюється виключно на страхові випадки, які настали за договорами страхування, що набрали чинності після введення в дію цього Закону. Жодне положення цього Закону не може збільшувати будь-які зобов`язання за будь-якими випадками, що мають ознаки страхових випадків за договорами страхування цивільно-правової відповідальності, укладеними відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

З огляду на дату настання страхового випадку (24 липня 2024 року) та дату укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (25 червня 2024 року) до правовідносин сторін у справі застосуванню підлягають положення саме Закону № 1961-IV, якими керувався суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржене рішення.

Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції під час вирішення справи керувався законодавством, яке не набуло чинності на момент ДТП, є безпідставними.

Відповідно до приписів статей 22, 29 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Саме такий правовий висновок щодо застосування вказаних норм викладено в постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року в справі № 757/22706/15-ц (провадження № 61-4507св18).

При цьому, визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами).

При цьому відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (див. постанову Верховного Суду від 19 вересня 2018 року в справі № 753/21177/16-ц (провадження № 61-28918св18)).

Оскільки страховик виплатив позивачу страхове відшкодування у розмірі, визначеному статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», - вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням фізичного зносу, то у страховика не виникло обов`язку з відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, незважаючи на те, що збитки є меншими від страхової суми (ліміту відповідальності) (див. постанову Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 686/17155/15-ц (провадження № 61-18840св18).

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15, від якого Велика Палата Верховного Суду не відступала.

У постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року в справі № 755/7666/19 (провадження № 61-10010св20) зроблено висновок, що «відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування майнової шкоди, суди не звернули уваги, що різниця між виплаченою ОСОБА_1 страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля, пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу. За таких обставин саме ОСОБА_2, як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити ОСОБА_1 таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням)».

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що позивачу страховиком винуватця ДТП виплачено страхове відшкодування у розмірі, розрахованому відповідно до положень Закону № 1961-IV, тобто за мінусом зносу, а недоплачену суму страхового відшкодування стягнуто оскарженим рішенням, яке в цій частині учасниками справи в апеляційному порядку не оскаржено. Відтак, різницю між виплаченим страховим відшкодуванням (із врахуванням суми достягнутої судом), та відшкодуванням без урахування зносу має сплати саме винуватець.

З мотивувальної частини рішення суду убачається, що під час визначення розміру шкоди, судом взято до уваги саме висновок експерта ОСОБА_4 за результатами проведення експертного автотоварознавчого дослідження № 22678, складеного 03 грудня 2024 року, і такі висновки суду під час апеляційного перегляду учасниками справи не заперечуються.

Відповідно до цього висновку вартість відновлювального ремонту з врахуванням коефіціенту фізичного зносу автомобіля марки «Skoda Superb», реєстраційний номер НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП 24 липня 2024 року, в цінах на дату ДТП становила 94 053 грн 61 коп., а вартість відновлювального ремонту без врахування коефіціенту фізичного зносу автомобіля марки «Skoda Superb», реєстраційний номер НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП 24 липня 2024 року, в цінах на дату ДТП становила 171 235 грн 70 коп.

Відтак, до стягнення підлягає різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка становить 96 616 грн 40 коп. (171 235,70 (фактичний розмір шкоди) (71 738,51 (сума виплаченого страхового відшкодування) + 2 880,79 (сума достягнутого судом страхового відшкодування)), а не як помилково вважав місцевий суд, відмовляючи в стягнення цієї шкоди з відповідачки ОСОБА_2 , виходячи з того, що такий розмір повністю покривається лімітом відповідальності її страховика.

Однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України), згідно з якою (яким) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Аналіз змісту позовної заяви свідчить, що позивачем до відповідача ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги на суму 78 782 грн 09 коп. Аналогічні вимоги містяться в поданій позивачем апеляційній скарзі.

Враховуючи принци диспозитивності, до стягнення з відповідачки ОСОБА_2 підлягає заявлена в позовній заяві сума в розмірі 78 782 грн 09 коп.

Відтак, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на те, що у справі, яка переглядається, неправильно застосовано норми матеріально права в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, пред`явлених до відповідачки ОСОБА_2 , колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги на рішення суду, його скасування в оскарженій частині, з ухваленням в цій частині нового рішення про їх задоволення.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду, судові витрати, понесені в суді першої інстанції підлягають перерозподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а також необхідно стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача судовий збір, сплачений ним за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , задовольнити.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 06 березня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 78 782 грн 09 коп. завданої майнової шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 746 грн 60 коп. - витрат пов`язаних із наданням правової допомоги, 958 грн 18 коп. витрат пов`язаних із сплатою судового збору, та 6 724 грн 35 коп. витрат пов`язаних із залученням експерта.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 181 грн 73 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич