Дата документу 23.09.2025 Справа № 336/3939/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/3939/23 Головуючий у 1 інстанції: Звєздова Н.С.
Провадження № 22-ц/807/1449/25 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Кочеткової І.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Запорізької міської ради, третя особа КП «Водоканал» про встановлення права користування земельними ділянками (земельного сервітуту),

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , Запорізької міської ради, третя особа КП «Водоканал», про встановлення права користування земельними ділянками (земельного сервітуту), і просив: установити постійний безоплатний земельний сервітут щодо земельної ділянки площею 713,63 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 1) право прокладати на земельну ділянку S-2 площею 5 м2 та площею 257,37м2 водопровід через наявний шлях (по ділянці інженерних мереж, проходу/проїзду по земельній ділянці з метою прокладення, підключення, обстеження, обслуговування, ремонту інженерних мереж, розміщення необхідного обладнання, споруд/будівель, призначених для прокладення, підключення, обстеження, обслуговування, ремонту водопровідних мереж та вчинення будь-яких інших дій, необхідних для належної експлуатації водопровідних мереж та споруд) згідно порядку користування земельною ділянкою, встановленого рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.10.2012 на земельну ділянку, право приєднання до наявних мереж водопостачання, які знаходяться на ділянці S-4 площею 713,63 м2 відповідно до технічних умов та технічної документації; 2) право проходу через земельну ділянку S-4 площею 713,63 м2 для прокладення та обслуговування водопроводу до 27/100 часток житлового будинку, в подальшому для обслуговування та поточного ремонту.

Зазначав, що сторони є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці 0,0977 га, із частками 27/200 та 73/100 відповідно.

Протягом 2002-2007 років судами неодноразово розглядалися спори з приводу користування земельною ділянкою, знесення самовільних споруд, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, тощо. Останнім судовим рішенням від 17.10.2012 між співвласниками визначений порядок користування земельною ділянкою.

Посилаючись на те, що відповідач порушує правила добросусідства, обмежує його право у користуванні належною йому часткою житлового будинку, позбавив його можливості користуватися водопроводом, просив суд встановити постійний безоплатний земельний сервітут щодо земельної ділянки, що знаходиться у користуванні відповідача, для прокладення та обслуговування водопроводу, та для приєднання до наявних мереж водопостачання.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_1 зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що він позбавлений права користуватися водопроводом, прокласти водопостачання до своєї частини будинку, відповідач своїми діями створює йому перешкоди у користуванні водопроводом, зливною ямою, оскільки перекрив доступ до них та тим самим позбавив доступ до користування водою, на підставі чого виникла необхідність для встановлення за ним право особистого, безстрокового, безоплатного земельного сервітуту для забезпечення можливості кожному сервітуарію окремо здійснювати використання земельної ділянки для прокладання інженерних мереж, проходу для проїду.

У відзиві на апеляційну скаргу Запорізька міська рада, інтереси яких представляє Крат А.С., просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення районного суду як законне та обґрунтоване залишити без змін. Вказує, що закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обмеження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом. Жодних доказів на підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 суду не надано.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Черненко Т.Ю., просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення районного суду без змін як законне та обґрунтоване. Зазначає, що районним судом було надано обґрунтовану відповідь на всі істотні питання, щодо позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду та не ґрунтуються на доказах.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарг без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження неможливості проведення водопроводу до належної йому частки житлового будинку іншим способом, аніж через земельну ділянку, що знаходиться у користуванні відповідача.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Встановлено, що сторони є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці 0,0977 га, частка позивача становить 27/200, відповідачеві належить 73/100. Співвласниця 27/200 часток будинку ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , до відкриття провадження у справі. Будь-яких вимог до спадкоємців померлого співвласника у цій справі не заявлено, клопотання про їх залучення до участі у справі від сторін не надходило.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.10.2012 у справі № 0827/2-2023/12 (пр. 2/827/32/2012) задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про визначення порядку користування земельною ділянкою.

Надано у користування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 земельні ділянки S-2 площею 5 квадратних метрів і S-3 площею 257,37 квадратних метри відповідно до варіанту порядку користування земельною ділянкою, запропонованому висновком судової будівельної технічної експертизи (зазначені у графічному додатку № 2 до експертизи зеленим кольором).

Надано у користування ОСОБА_2 земельну ділянку площею S-4 площею 713,63 квадратних метри відповідно до варіанту порядку користування земельною ділянкою, запропонованому висновком судової будівельно-технічної експертизи (зазначена в графічному додатку № 2 до експертизи жовтим кольором).

Земельну ділянку S-1 площею 5 квадратних метри (зазначена в графічному додатку № 2 до експертизи червоним кольором) відповідно до запропонованого висновком судової будівельно-технічної експертизи залишено у загальному користуванні сторін (т.1 а.с. 11-14).

Земельна ділянка АДРЕСА_1 призначена для житлової забудови, була виділена Запорізьким відділом комунального господарства на підставі договору про право забудови від 13.04.1946. Рішенням виконкому Запорізької міської ради № 349/105 від 28.09.2000 за жилим будинком АДРЕСА_1 закріплено земельна ділянка площею 0,0977 га.

Згідно даних технічного паспорту на вказаній земельній ділянці знаходиться житловий будинок (літ. А-1) та надвірні споруди. Право власності на житловий будинок належить: ОСОБА_2 - на 73/100 частки на підставі договору купівлі-продажу від 07.02.2000, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гришиною В.І.; ОСОБА_1 - на 27/200 частки на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.04.1999; ОСОБА_3 - на 27/200 частин на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.04.1999 (т.1 а.с. 8-10).

Як видно із схеми розташування будівель та споруд, що міститься у технічному паспорті будинку садибного типу, виготовленому ТОВ «ЗМБТІ» на замовлення позивача ОСОБА_1 17.03.2023, на земельній ділянці, що знаходиться у користуванні останнього, розташований водопровідний колодязь №9 (т.1, а.с.9-10).

У відповіді КП «Водоканал» вих. № 6442/23/02у від 27.11.2023 «стосовно технічних умов», яку було надано ОСОБА_1 на лист стосовно технічних умов на підключення до мереж водопостачання та/або водовідведення житлового будинку АДРЕСА_1 (27/200 частки) зазначено, що для приєднання до мережі водопостачання останньому необхідно надати пакет документів. Позивача інформовано про те, що найближча точка приєднання до водопровідної мережі Ду=150 мм, та яка знаходиться на балансі КП «Водоканал», розташована навпроти будинку АДРЕСА_1 .

Аналогічну інформацію містять і відповіді, що надані позивачу КП «Водоканал» за вих. № 4737/23/027 від 01.09.2023 та за вих. № 5217/23/06/ від 28.09.2023.

Позивач звернувся до суду з вимогами про встановлення земельного сервітуту для приєднання до водопровідних мереж через земельну ділянку відповідача.

Разом з тим, будь-яких належних і допустимих доказів неможливості приєднання до мереж від найближчої точки приєднання водопроводу без обтяження земельної ділянки відповідача, позивач суду не надав.

Будь-яких нормативних документів, або вмотивованої відмови, які б давали підстави встановити неможливість проведення водопроводу, або іншу комунікацію через ділянки, якими користується позивач, матеріали справи не містять.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 1 ст. 401 ЦК України користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

За змістом ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до ст. 100 ЗК України, ст. 402 ЦК України земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Згідно ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», роз`яснено, що встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Відповідно до роз`яснень, що містяться пункті 38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки в ефективному її використанні; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, а сервітут, який встановлюється, є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 372/1567/17 (постанова від 18 січня 2021 року) зазначив, що земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Зважаючи на аналіз вище наведеного законодавства, що регулює встановлення сервітуту, обов`язковою умовою, яка передує зверненню до суду про встановлення сервітуту, є звернення до власника (володільця) сусідньої/суміжної земельної ділянки.

За змістом статей 91,96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства та обмежень пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Відповідно до ст. 99 ЗК України власники абоземлекористувачі земельнихділянок чиінші заінтересованіособи можутьвимагати встановленнятаких земельнихсервітутів: а)право проходута проїздуна велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху;в)право нарозміщення тимчасовихспоруд (малихархітектурних форм); в-1)право набудівництво тарозміщення об`єктівнафтогазовидобування; в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту;г)право прокладатина своюземельну ділянкуводопровід ізчужої природноїводойми абочерез чужуземельну ділянку; ґ)право відводуводи зісвоєї земельноїділянки насусідню абочерез сусіднюземельну ділянку; д)право заборуводи зприродної водойми,розташованої насусідній земельнійділянці,та правопроходу доприродної водойми; е)право поїтисвою худобуіз природноїводойми,розташованої насусідній земельнійділянці,та правопрогону худобидо природноїводойми; є) право прогону худоби по наявному шляху;ж)право встановленнябудівельних риштуваньта складуваннябудівельних матеріалівз метоюремонту будівельта споруд; з) інші земельні сервітути.

Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (стаття 100 ЗК України).

Між тим, згідно з приписами ч. 3 статті 402 ЦК України спір про встановлення сервітуту вирішується судом у разі недосягнення домовленості про його встановлення.

Отже, в даній справі таких перемовин між сторонами не відбулось, та позивач не пропонував ані укладення договору, ані його істотних умов відповідачу, які були б отримані останнім та ним не погоджені з позивачем, а тому його вимоги до суду встановити земельний сервітут є передчасним. Тобто відсутні підстави для вирішення судом спору, який ще не виник в позасудовому порядку, оскільки позивачем не було належним чином виконано вимоги ч. 3 статті 402 ЦК України.

Крім того, позивач не визначився ані з тим, чи буде сервітут безоплатним чи платним, та який вид сервітуту є необхідним для користування земельною ділянкою для прокладання комунікацій, в якому розмірі та межі ділянки на яку просить встановити земельний сервітут, чітко визначити умови на яких просить встановити таке право користування.

В будь-якому випадку позивач не надав доказів про необхідність та технічну можливість встановлення йому земельного сервітуту із визначенням найменш обтяжливого способу для сусіднього землекористувача.

Статтею 404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Як роз`яснив судам Пленум Верховного суду України у пункті 22.2 постанови від 16 квітня 2004 року №7 « Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Отже закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому необхідно довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що умовою встановлення сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та не досягнення про це згоди із власником ділянки, що до якої планується встановити сервітут.

Якщо особа до звернення суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то суд не має підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення за рішенням суду.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 08 грудня 2021 року у справах № 686/1856/18 (провадження № 61-18819 св. 20) від 12 квітня 2022 року, № 306/612/20 ( провадження № 61-14169/ св. 21)

Для забезпечення гарантованих прав власника земельної ділянки земельний сервітут має здійснюватися найменш обтяжливим способом і це означає, що незручності у використанні власником своєї земельної ділянки, обтяженої земельним сервітутом, мають бути мінімальними, тобто такими, що суттєво не перешкоджають йому користування та розпоряджатися земельною ділянкою.

Підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужим майном сервітуту.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 6ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано жодних підтверджень про не можливість у будь-який інший спосіб задовольнити свої потреби, окрім встановлення права користування чужим майном-сервітутом.

У даному випадку позивачем не доведено та і відсутні розроблені технічні умови про те, що встановлення земельного сервітуту до точки розподілу є єдиним можливим варіантом підключення належної йому частки будинку до водопостачання.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи є неспроможними.

Суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним у справі доказам та дійшов обґрунтованого висновку про його недоведеність.

З огляду на все вище зазначене, колегія вважає, що районний суд за встановленими обставинами та зібраними у справі доказами у рішенні дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

За таких обставин відповідно до вимог статті 375 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст.374,375, 380-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанов складено 24 вересня 2025 року.

Головуюча І.В. Кочеткова

Судді: М.С.Гончар

Г.С. Подліянова