Справа № 591/400/25
Провадження № 2/591/81/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2025 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого - судді Сидоренко А.П.

з участю секретаря судового засідання Кирионенко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Руденко Людмили Дмитрівни до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СУМИХІМПРОМ» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 в особі представника адвоката Руденко Л.Д. 15 січня 2025 року звернулася до суду з вказаною позовною заявою до ПАТ «СУМИХІМПРОМ» та свої вимоги обґрунтовує тим, що позивачка з 04 листопада 2011 року по 06 травня 2024 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем.

06 травня 2024 року її було звільнено з роботи за власним бажанням ст. 38 КЗпП України.

Під час звільнення позивачці було видано розрахунковий лист, в якому визначено, що сума до виплати складає 19944,18 грн та трудову книжку із записом про звільнення, проте, самого розрахунку здійснено не було.

Враховуючи те, що відповідачем не було надано позивачці довідку про доходи, для розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачкою було взято розмір доходів, з Індивідуальних відомостей про застраховану особу, відображених у формі ОК-5.

Отже, середньоденна заробітна плата для розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні буде складати: 251,67 грн (15100/61).

Початок перебігу строку, з якого обчислюється середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні розпочинається з 07 травня 2024 року, тобто з дня, наступного за днем, у якому відповідач не виконав свій обов`язок з виплати належних позивачці при звільненні сум, та закінчується 07 листопада 2024 року.

Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню, на момент звернення до суду складає: 33 472,11 грн. (251,67 грн х 133 робочі дні) з наступним утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь 19944 грн.18 коп. заборгованості з виплати заробітної плати та 33472,11 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 22 січня 2025 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, призначено судове засідання на 09 квітня 2025 року о 09 год. 00 хв.

06 лютого 2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому заперечує проти позовних вимог, та в обґрунтування заперечень зазначає, що позивачем позовну заяву подано до суду поза межами строків, встановлених для звернення з такими вимогами.

До 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що вона була звільнена з ПАТ «СУМХІМПРОМ» 06 травня 2024 року, отже встановлений 3-х місячний строк на звернення з позовною заявою про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки при розрахунку, сплинув 06 серпня 2024 року.

Позивач звернувся до суду 15 січня 2024 року, тобто через 5 місяців після спливу встановленого ст. 233 КЗпП України строку.

Згідно Наказу (розпорядження) ПАТ «СУМИХІМПРОМ» від 06 травня 2024 року ОСОБА_1 була звільнена з посади апаратника гашення вапна 4 р. за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України). З цим наказом вона була ознайомлена та отримала копію 06 травня 2024 року, про що свідчить її підпис.

Зауважує, що ОСОБА_1 06 травня 2024 року під підпис, було вручено письмове повідомлення про нараховану, але не виплачену заробітну плату, в якому повідомлено, що станом на 06 травня 2024 заборгованість відповідача перед позивачкою складає 19944,18 грн.

Отже, з урахуванням вимог ст. 116 КЗпП України, 06 травня 2024 року позивачка мала дізнатися про порушення її прав на отримання належних для виплати сум як звільненому працівнику.

Відповідач заперечує проти вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки затримка виплати позивачу належних при звільнені сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулась не з вини відповідача, а внаслідок об`єктивних обставин, непереборної сили (воєнного стану), які вплинули на фінансову стабільність підприємства і поставили під загрозу можливість виконання фінансово-господарських зобов`язань.

Враховуючи викладене, просить суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «СУМИХІМПРОМ» про стягнення на її користь заборгованості по заробітній платі відмовити у зв`язку з пропуском строків на звернення з позовною заявою та необґрунтованістю (а.с. 26-30).

09 квітня 2025 року протокольною ухвалою головуючого розгляд справи відкладено до 09 липня 2025 року о 09 год. 40 хв. у зв`язку з неявкою позивачки, її явку в наступне судове засідання визнано обов`язковою.

09 липня 2025 року протокольною ухвалою головуючого розгляд справи відкладено до 10 вересня 2025 року, 11 год. 45 хв. у зв`язку з клопотанням представника позивача.

10 вересня 2025 року у зв`язку із зайнятістю головуючого судді Сидоренко А.П. в колегіальному розгляді кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч.3 ст.27, ч.5 ст. 27 ч.2 ст. 15, п.п. 1,6,11 ч.2 ст. 115, ч.1 ст. 26 КК України та клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 122, ч.2 ст. 125, ч. 1 ст. 263 КК України, справа не слухалась та відкладена до 10 год. 15 хв. 25 вересня 2025 року.

10 вересня 2025 року від представника позивачки надійшли письмові пояснення, в яких зазначає, що відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (ст. 116 КЗПП України), минуло не більше одного року. Оскільки у зазначений період м. Суми регулярно піддавалося масованим шахедним атакам та балістичним ударам, зазначені обставини є загальновідомими та висвітлено у ЗМІ (https://smr.gov.ua/uk/novini/podiji/30894-do-uvagi-sumchan-naslidki-ataki-shakhediv-u-nich-proti-6-travnya.html ), а отже не потребують доказування (ч. 3 ст. 82 ЦПК України). З 06.03.2024 року м. Суми було внесено до території можливих бойових дій, що підтверджується Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджений Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309 (чинним на той момент) та новим Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженим наказом Міністерства розвитку громад та територій від 28 лютого 2025 № 376. Звертає увагу, що і на момент звернення до суду з позовом м. Суми не виключено з переліку територій можливих бойових дій. Маючи загрозу своєму життю та здоров`ю, позивачка змушена була залишити місто Суми, а отже воєнний стан, внесення міста Суми до зони можливий бойових дій створило об`єктивні перешкоди для реалізації останньою своїх прав на судовий захист. Крім цього, і сам відповідач визнає воєнний стан та віднесення м. Суми до зони можливих бойових дій, як на об`єктивну обставину, яка є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату заробітної плати. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. А тому, вважає, що внесення м. Суми до зони можливих бойових дій, та хвилювання про своє життя та здоров`я може бути підставою, яка відповідно до частини першої статті 127 ЦПК України повинна враховуватися при вирішенні питання щодо поновлення процесуального строку, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такими обставинами.

Оскільки позивачка звільнилась з ПАТ «СУМИХІМПРОМ» 06 травня 2024 року і з огляду на об`єктивні поважні причини, які визначаються самим відповідачем, звернулась до суду 15 січня 2025 року, а з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (ст. 116 КЗпП України), минуло не більше одного року, то вважає, що позивачка звернулась до суду з позовом в межах строку, визначеного ст. 234 КЗпП України.

Зазначає, що під час розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні було здійснено наступним чином: початок перебігу строку, з якого обчислювався середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні розпочався з 7 травня 2024 року, тобто з дня, наступного за днем, у якому відповідач не виконав свій обов`язок з виплати належних позивачці при звільненні сум та закінчився 7 листопада 2024 року, тобто розрахунок здійснено за строк не більше 6 місяців визначених ст. 117 КЗпП України, що склало 130 робочих днів. А тому, вважає, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню, на момент звернення до суду складає: 33472,11 грн. (251,67 грн х 133 робочі дні) з наступним утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів.

Зважаючи на викладене, просить суд вважати причини пропуску строку позивачкою для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними, поновити строк та задовольнити заявлені позовні вимоги.

В зазначене судове засідання сторони не з`явилися, про час і місце судового розгляду повідомлені належним чином. Від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

Норми ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлюють обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 працювала в ПАТ «СУМИХІМПРОМ» по 06 травня 2024 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 10-13).

З довідки ПАТ «СУМИХІМПРОМ» від 04 лютого 2025 року № 77 вбачається, що заробітна плата, що підлягає до сплати ОСОБА_1 станом на 06 травня 2025 року становить 19944,18 грн. (а.с.74).

З довідки ПАТ «СУМИХІМПРОМ» від 04 лютого 2025 року № 78 вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 48,00 грн., середньомісячна заробітна плата складає 8256,00 грн. (а.с.75).

З довідки ПАТ «СУМИХІМПРОМ» від 04 листопада 2024 року № 1851/85 вбачається, що 10 березня 2022 року пошкоджено філію ПАТ «Сумихімпром» Оздоровчий табір «Зоряний», завдано матеріальних збитків на суму 960000,00 грн.

У ході авіаційних та ракетних обстрілів ПАТ «СУМИХІМПОМ, які сталися 10, 11, 13, 17 вересня 2024 року пошкоджено адміністративну будівлю заводоуправління, приміщення цехів підприємства, завдано матеріальних збитків на загальну суму 2 061 000,79 грн.

01 вересня 2024 року у ході обстрілів пошкоджено будівлю прохідної ЦОФ-2, складу ПММ, ЛЗР та складу готового продукту «Піросульфіт», загальні збитки становлять 1159000,44 грн.

Вказані факти зафіксовані правоохоронними органами, всі пошкодження задокументовані актами обстежень та направлені органам досудового розслідування для включення підприємства в реєстр для відшкодування збитків (а.с. 60).

З довідки ПАТ «СУМИХІМПРОМ» від 07 листопада 2024 року № 1875/85 вбачається, що з початку введення 24 лютого 2024 року на території України воєнного стану у зв`язку з воєнною агресією російської федерації у виробничій діяльний ПАТ «Сумихімпром» склалися певні об`єктивні обставини, які вплинули на прибутковість його господарської діяльності. Насамперед, це пов`язано з порушенням логістичних зв`язків з постачальниками сировини та покупцями готової продукції, зниженням виробничих потужностей підприємства.

Станом в період 2024 року в роботі знаходилося лише 3 основні цехи з 10, а завантаженість виробничих потужностей становила близько 8%. У зв`язку з чим діяльність підприємства залишається збитковою.

Протягом 2024 року значно збільшилась кількість обстрілів виробничих потужностей підприємства, що супроводжувалося руйнуванням цехів, прохідної, об`єктів енергетичної інфраструктури тощо. Все це, разом з неодноразовим пошкодженням об`єктів постачальників електричної енергії, призвело до неодноразової зупинки виробництва на ПАТ «Сумихімпром».

Внаслідок постійних обстрілів. повітряних тривог і припинення енергозабезпечення значно зросли борги за спожитий природний газ, електричну енергію і при відсутності обігових, коштів зростає борг із виплати заробітної плати працівникам підприємства.

Таким чином, збитки від простоїв виробництва ПАТ «Сумихімпром» через відсутність електропостачання у 2024 році, станом на 23 жовтня 2024 склали 21 960 800 грн. Загальні витрати, пов`язані з простоєм тільки за 3 квартал 2024 складають 81 478 000 грн.

Станом на 01 листопада 2024 на ПАТ «СУМИХІМПРОМ» у зв`язку з відсутністю сировини для виробництва готової продукції оголошено простій усіх структурних підрозділів (а.с. 60-зворот).

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до положень статей 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У відповідності до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судом встановлено, що відповідачем всупереч вимог ст. 116 КЗпП України позивачці не було виплачено у день звільнення усі належні їй суми.

У Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) вказано, що: «зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»)».

Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/10 (провадження № 12-56гс21) зазначила, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили, а також, дійшла висновку, що: «Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина перша статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).

Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».

Разом з цим, обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо (стаття 82 ЦПК України). Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів.

Відповідно до положень статті 263 ЦК України непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.

Обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини) - це обставини, що перешкоджають виконанню зобов`язань однією із сторін, незалежні від її волевиявлення і контролю, а також непереборні при вживанні всіх розумних заходів щодо їх запобігання. Визначення обставин непереборної сили наведено у статті 79 Конвенції ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів (укладена у Відні 11 квітня 1980 року). Для визначення яких-небудь обставин форс-мажорними необхідно обов`язкова наявність ряду чинників: непереборність сили, що викликала ці обставини; неможливість контролювати ситуацію, впливати на неї; виникнення перешкоди не могло бути передбачено під час укладення зобов`язання.

Положеннями частини другої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Із урахуванням положень частини першої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та пункту 6.10 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії Торгово-промислової палати України 18 грудня 2014 року № 44(5), документом, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), є сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), який видає Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати, вимоги до якого встановлені пунктом 6.11 Регламенту.

З огляду на вищезазначене слідує, що роботодавцю необхідно довести настання обставин непереборної сили, які б свідчили про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти позовних вимог проте не надав суду належних і допустимих доказів того, що порушення по невиплаті усіх необхідних сум заробітної плати при звільненні позивачки сталися внаслідок настання обставин непереборної сили (форс-мажору ведення на території, де знаходиться роботодавець, воєнних дій). Такі докази мали бути підтверджені сертифікатом Торгово-промислової палати України (уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат), як це передбачено чинним законодавством України та, в даному випадку, були б підставою для звільнення його від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань по своєчасній виплаті заробітної плати.

Щодо доводів представника відповідача щодо неспівмірності розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд враховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 06 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За правилами статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

За змістом статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, статтю 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:

«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону № 2352-ІХ працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Загалом аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц дає підстави для висновку, що критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, які викладено у цій постанові, побудовані саме з урахуванням того, що стаття 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону від 20.12.2005 № 3248-IV не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Такі критерії визначено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, і задля уникнення недобросовісності як роботодавця, так і працівника у таких правовідносинах.

Також необхідність такої позиції була зумовлена недосконалістю нормативно-правового регулювання у питанні дотримання принципу співмірності в умовах необмеженості строку, за який такі суми підлягали стягненню.

Водночас із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.

Крім того, з прийняттям указаного закону усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку, а саме шляхом внесення змін до статті 233 Кодексу законів про працю України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями.

У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, судова палата вважає, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-IX, не є можливим.

Кількість робочих днів за 07 травня 2024 року по 07 листопада 2024 року складає - 133 робочих дні.

Згідно довідки ПАТ «СУМИХІМПРОМ» від 04 лютого 2025 року № 78 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 48,00 грн. та зазначено - оскільки час простою не з вини працівника не включається до розрахунку середнього заробітку, а працівнику протягом останніх чотирьох місяців нараховується оплата праці за час вимушеного простою у розмірі 2/3 посадового окладу, то розрахунок середнього заробітку проводиться виходячи з посадового окладу (а.с. 75).

Проте такий розрахунок не відповідає вимогам постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати(далі - Порядок), пунктом 2 якого передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Згідно довідки про доходи позивачки їй нараховано заробітну плату за березень 2024 року 4280,66 грн. та за квітень 2024 року 4484,50 грн. (а.с. 74).

Середньоденний заробіток становить 203 грн. 84 коп. (8765,16 грн.:43 робочі дні).

Період, за який необхідно стягнути середній заробіток, виходячи з заявлених позовних вимог, з 07 травня 2024 року по 07 листопада року, складає 133 робочих дні, тому розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 27110 грн. 72 коп.

За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та на користь позивачки з відповідача підлягають стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 19944 грн. 18 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 07 травня 2024 року по 07 листопада 2024 року 27110 грн. 72 коп.

У постанові від 15 листопада 2021 року у справі № 212/9516/19 Верховний Суд зазначив, що установлені статтею 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. При необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки відсутнє порушене право. При обґрунтованості позовних вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення та вирішує його по суті. Натомість у разі пропуску строку без поважних причин та обґрунтованості позовних вимог суд наводить у рішенні мотиви, чому позовні вимоги є обґрунтованими та чому він вважає неможливим поновити строк, та зазначає, що відмовляє в позові саме внаслідок пропуску строку.

За ч. 2 ст. 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Тобто, установлений ч. 2 ст. 233 КЗпП строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні пов`язаний з днем одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, вручення якого є обов`язком роботодавця згідно ст. 116 КЗпП України, а не з днем його звільнення.

Від представника позивачки надійшло клопотання, в якому просить вважати причини пропуску строку позивачкою для звернення до суду з вказаним позовом поважними та поновити їх, яке обґрунтовує фактом перебування Сумської міської територіальної громади в зоні можливих бойових дій, велику кількість оголошень повітряних тривог.

Враховуючи те, що відповідачем не спростовано наведені доводи позивача щодо обставин поважності пропуску строку звернення до суду, а також те, що термін звернення до суду з пропуском строку не перевищують року, суд приходить до висновку про можливість задоволення клопотання представника позивачки про поновлення строку звернення до суду.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню понесені судові витрати у виді судового збору в розмірі 1211 грн. 20 коп. та оскільки позивачка при подачі позову за позовними вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі була звільнена від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 264, 265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги ОСОБА_1 в особі представника адвоката Руденко Людмили Дмитрівни до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СУМИХІМПРОМ» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СУМИХІМПРОМ» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 19944 грн. 18 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 27110 грн. 72 коп., а також судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.

Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СУМИХІМПРОМ» на користь держави судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивачка: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «СУМИХІМПРОМ», місцезнаходження: м. Суми, вул. Харківська, п/в 12, .

Суддя А.П.Сидоренко