печерський районний суд міста києва
пр. № 2-8617/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року Печерський районний суд м. Києва

в складі головуючого - судді Литвинової І. В.

за участю секретаря судового засідання Когут Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Києві заяву представника позивача ФОП ОСОБА_4., ОСОБА_3. про забезпечення позову у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

УСТАНОВИВ:

14 серпня 2025 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 18 серпня 2025 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

20 серпня 2025 року ухвалою судді позовну заяву залишено без руху.

03 жовтня 2025 року представник позивача через Електронний суд подав заяву про усунення недоліків.

06 жовтня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального провадження.

08 жовтня 2025 року на адресу суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_3. про забезпечення позову, в якому просив суд вжити заходів забезпечення позову, шляхом тимчасового, на час розгляду справи судом, накладення арешту на майно і кошти ОСОБА_2 в межах ціни позову.

Обґрунтовуючи доводи заяви про забезпечення позову, заявник вказував, що пред`явлений позов стосується стягнення з відповідача заборгованості та збитків, що виникли внаслідок неналежного виконання ним своїх обов`язків за Договором суборенди нежитлового приміщення, № 01-03 від 01 березня 2022 року. Загальна сума заявлених та обґрунтованих позовною заявою і додатками до неї позовних вимог становить 1 592 916 грн. 15 коп., і складається з: 840 000 грн. збитків у формі упущеної вигоди; 309 950 грн. боргу зі сплати суборендних платежів; 21481 грн. 14 коп. штрафних донарахувань за несвоєчасну сплату суборендних платежів; 11 535 грн. 01 коп. боргу за комунальні послуги; 409 950 грн. договірної неустойки за неповернення приміщення у строк. Також у позові заявлено 168 181,25 грн. судових витрат.

Укладений 01 березня 2022 року між ФОП ОСОБА_1 як Орендарем та ОСОБА_2 як Суборендарем Договір № 01-03 суборенди нежитлового приміщення у п. 1.2. передбачав строкове платне користування нежилими приміщеннями з НОМЕР_1) загальною площею 88,00 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно п.п. 4.1., 4.2. Договору, строк його дії та строк користування приміщенням закінчується 01 лютого 2025 року.

Окрім того, згідно п. 7.2.8. Договору, після закінчення строку дії цього Договору Суборендар зобов`язаний повернути Приміщення в день закінчення його дії. В умовах справи цей строк становить не пізніше 01 лютого 2025 року.

Згідно п. 8.5. Договору, Передача Орендареві Приміщення передбачає повне звільнення Приміщення від майна Суборендаря та отримання Орендарем безперешкодного доступу (отримання ключів) до Приміщення. Приміщення вважаться фактично поверненим Орендареві з моменту підписання Акту приймання-передачі Сторонами.

Відповідач порушив умови договору та не повернув приміщення за актом 01 лютого 2025 року, допустивши прострочення виконання цього зобов`язання.

В подальшому, після неодноразових звернень та вимог Позивача, приміщення було повернуто лише 04 липня 2025 року, про що вказано в позовній заяві та що підтверджується доданими до неї письмовими доказами.

Розраховуючи на добросовісні дії відповідачам та повернення ним приміщення, позивач 10 лютого 2025 року уклав з ТОВ «Медейра Клінік» попередній договір суборенди приміщення на строк 12 місяців за ціною плати 70 000 грн. на місяць, із умовою укладення основного договору і передання приміщення в строк до 05 березня 2025 року. Згідно п. 3.4. попереднього договору - у разі не підписання основного договору до 05 березня 2025 року він втрачає свою чинність. Неявка Відповідача в період з 01 по 28 лютого 2025 року, в тому числі на письмову вимогу, та неповернення приміщення із суборенди спричинила неможливість укласти основний договір із ТОВ «Медейра Клінік», передати неправомірно утримуване Відповідачем приміщення в суборенду із 05 березня 2025 року на строк 12міс і як наслідок - не отримати суборендних платежів у сумі 840 000 грн. за рік, що є сумою упущеної вигоди - збитків.

Позовна заява також має вимогу про стягнення суборендної плати за весь час фактичного користування приміщенням всупереч закону та Договору, що обґрунтовано із посиланням на п.п. 4.5., 5.4., 5.11., 7.2.3., 8.3., 8.4., 8.5. Договору, та, відповідно до указаних вище положень, борг з суборендної плати за лютий- червень 2025 року, тобто за 5 місяців складає: 5 х 40 995 = 204 975 грн.

Відповідач не в повному обсязі виконував обов`язки зі сплати суборендної плати починаючи з 01 вересня 2024 року, всупереч п. 5.4., 7.2.3. Договору, сплачуючи за вересень - грудень 2024 року, січень 2025 року лише по 20 000 грн. на місяць. Таким чином, Відповідач має перед Позивачем заборгованість зі сплати орендних платежів за період з вересня 2024 року по січень 2025 року включно у сумі 40 995 - 20 000 = 20 995 грн. щомісячно, що сукупно за період складає: 20 995 х 5 = 104 975 грн.

Борг зі сплати експлуатаційних платежів за час прострочення повернення приміщення сформовано сукупністю виставлених рахунків на загальну суму: 11 332,3 грн.

Таким чином, зазначена ціна позову у сумі майже 1,5 млн грн., а також дії відповідача, що направлені на ухилення від виконання своїх зобов`язань, на думку заявника, вказують на наявність реальних намірів невиконання своїх договірних обов`язків та існування реальних ризиків невиконання можливого судового рішення.

З урахуванням вищенаведеного, представник позивача звернувся до суду із вказаною заявою.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 150 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року N 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2019 року у справі N 824/239/2018).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі N 569/2011/18 зазначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Інститут забезпечення позову є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права.

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд надає оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Водночас, колегія суддів зазначає, що будь-яке забезпечення позову в справі є надання тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявності об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі N 381/4019/18 (провадження N 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі N 753/22860/17 (провадження N 14-88цс20) дійшла висновку, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 травня 2021 року у справі N 914/1570/20 зазначила про те, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Відповідний вид забезпечення позову повинен стосуватися предмета спору.

Судом встановлено, що 23 червня 2025 року в рамках судової справи № 757/29078/25-ц ухвалою суду заяву Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви було задоволено. В межах ціни позову в розмірі 643 763, 99 грн накладено арешт на майно і грошові кошти ОСОБА_2 та встановлено заборону відчуження належного йому майна.

02 жовтня 2025 року постановою Київського апеляційного суду ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року скасовано. Заяву фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви залишено без розгляду.

Зокрема колегією суддів Київського апеляційного суду було перевірено надані заявником докази та доводи, у зв`язку із чим дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, зокрема встановили, що «суд першої інстанції дійшов передчасного та помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки такі підстави були відсутні».

Суд звертає увагу, що подана заява по суті повторює зміст заяви, яка вже була предметом розгляду апеляційним судом. Заявник просить вжити тих самих заходів забезпечення позову і посилається на ті самі обставини.

При цьому заявником не наведено нових фактичних обставин, які виникли після ухвалення постанови апеляційним судом і які могли б свідчити про появу чи посилення нових ризиків, нових доказів заявником надано не було.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-18, 149-150, 153, 154, 157, 261, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви представника позивача ФОП ОСОБА_4., ОСОБА_3 про забезпечення позову у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

У разі подання апеляційної скарги на ухвали суду щодо забезпечення позову до суду апеляційної або касаційної інстанції передаються копії матеріалів, необхідних для розгляду скарги, їх подання не перешкоджає продовженню розгляду справи цим судом.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя І. В. Литвинова