справа № 752/6378/25 головуючий у суді І інстанції Хоменко В.С.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Кияшко К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , поданою представником Маринушкіним Арсеном Григоровичем , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Капітал» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Хоменко В.С. в місті Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Капітал» про захист прав споживачів, розірвання договору про участь у Фонді фінансування будівництва, стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила суд розірвати Договір про участь у ФФБ від 12 листопада 2018 року № 87698, укладений між нею та АТ АКБ «АРКАДА», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Гарант Капітал» і стягнути з ТОВ «ФК «Гарант Капітал» на її користь 957 732,22 грн. сплачених за Договором про участь у ФФБ від 12 листопада 2018 року № 87698 та пеню в розмірі 46 574 523,37 грн.

Позовна заява обґрунтована тим, що 12 листопада 2018 року між позивачем, як довірителем і АТ АКБ «АРКАДА» як управителем укладено Договір про участь у ФФБ № 87698. Позивач вказує, що виконала свої зобов`язання довірителя перед управителем ФФБ AT АКБ «АРКАДА» про що свідчить Свідоцтво про участь у ФФБ виду А «Еврика» за програмою ТОВ «АРКАДА-БУДІВНИЦТВО» (Договір № 87698 від 12.11.2018 року) від 11 лютого 2019 року. Загальна вартість об`єкта інвестування становить 957 732,22 грн. Однак, у запланований строк об`єкт будівництва в експлуатацію не введено та позивачу не передано, тобто, забудовник порушив строки спорудження об`єкта будівництва. ОСОБА_1 зазначає, що запланованою датою введення в експлуатацію об`єкта інвестування визначено серпень 2020 року, а передача під заселення - листопад 2020 року, однак у запланований строк об`єкт будівництва в експлуатацію не введено та їй під заселення не передано, тобто забудовник порушив строки спорудження об`єкта будівництва, а управитель допустив збільшення строків будівництва більше ніж на дев`яносто днів. При цьому, рішенням Господарського суду м. Києва від 12 січня 2021 року в справі № 910/14860/20 замінено управителя ФФБ виду А «Еврика» за програмою ТОВ «АРКАДА-БУДІВНИЦТВО» з AT АКБ «АРКАДА» на відповідача - ТОВ «ФК «Гарант Капітал». Зазначає, що зі сторони управителя порушено її права, визначені п. 7 розділу «Права і обов`язки сторін» Договору № 87698 від 12 листопада 2018 року, оскільки не повідомлено про внесення змін до правил фонду, збільшення строків будівництва більш ніж на 90 днів і зміну місцезнаходження управителя. Крім того, доказів здійснення управителем заходів контролю, що передбачені положенням Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» від 19.06.2003 року № 978-ІV (далі - Закон № 978-ІV), не надано. Позивач вказує, що відповідно до положень ч. 4 ст. 18 Закону № 978-ІV вона має право вимагати від управителя дострокового розірвання договору та виплати їй коштів у разі порушення забудовником строків спорудження об`єкта будівництва і розірвання внаслідок цього договору на вимогу довірителя. При цьому, відповідач здійснює свої повноваження як управитель ФФБ виду А «Еврика» з 12 січня 2021 року, тобто більше ніж чотири роки за які будівництво не закінчено, чим порушено строк спорудження об`єкта будівництва. Оскільки відповідачем не виконано обов`язок письмово повідомити її про збільшення строків будівництва більш ніж на 90 днів, тому відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» вона має право на стягнення пені за період з 01 вересня 2020 року по день подачі позовної заяви, розрахованої, виходячи із суми боргу 957 732,22 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 червня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Розірвано Договір про участь у Фонді фінансування будівництва від 12 листопада 2018 року № 87698, укладений між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством акціонерним комерційним банком «АРКАДА», якого 01 вересня 2021 року замінено на ТОВ «Фінансова компанія «Гарант Капітал». Стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Гарант Капітал» на користь ОСОБА_1 957 732,22 грн. сплачених за Договором про участь у Фонді фінансування будівництва від 12 листопада 2018 року № 87698 та пеню в розмірі 3 639,38 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині зменшення розміру пені та зменшення витрат на надання професійної правничого допомоги та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на аналогічні обставини викладені нею у позовній заяві та вказує, що суд першої інстанції встановив, що відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише до частини пені, нарахованої до 17 березня 2024 року, й у зв`язку з цим правомірно обмежив розрахунок лише періодом з 17 березня 2024 року по 17 березня 2025 року. Водночас розрахунок у сумі 199 256,16 грн. (18 196,91 х 3% х 365 днів) відповідає формулі, обґрунтованій самим судом і відповідачем, та є прямо пропорційним розміру винагороди, за яку відповідач несе відповідальність. Таким чином, суд першої інстанції жодним чином не обґрунтував підстав для подальшого зменшення розміру пені, вже скоригованої з урахуванням строку позовної давності. Крім того, суд першої інстанції не послався на жодну норму матеріального права, яка б дозволяла й зменшити суму пені, нараховану в межах допустимого строку, в межах визначеної відповідальності управителя та в межах заявлених позовних вимог. Крім того, суд першої інстанції безпідставно та всупереч наявним доказам зменшив розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем, із заявлених 83 400,00 грн. до 10 000,00 грн. При цьому суд проігнорував як зміст і умови Договору про надання правничої (правової) допомоги № 12/2025 від 07 лютого 2025 року, так підтверджуючі платіжні документи, які свідчать про фактично понесені витрати в повному обсязі. Отже, втручання суду в розмір узгодженого між клієнтом і адвокатом гонорару можливе лише у виключних випадках за наявності доказів його явної не співмірності або зловживань з боку сторін, чого в цій справі не було доведено.

В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Гарант Капітал» просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовувідмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ТОВ «ФК «Гарант Капітал» вказує, що відповідач не є забудовником і на нього не покладається обов`язок побудувати та ввести в експлуатацію житлові будинки в межах ФФБ «Еврика»; позивачем не доведено, що збільшення строків будівництва об`єкта інвестування та не передання його у власність сталися внаслідок дій чи бездіяльності відповідача; позивачу направлялося повідомлення про збільшення строків будівництва об`єкта будівництва; правила ФФБ виду А «Еврика» за програмою ТОВ «АРКАДА-БУДІВНИЦТВО» не змінювалися; позивач не зверталася до відповідача для оформлення відмови від участі у ФФБ; між забудовником і попереднім управителем запланованою датою введення об`єкта будівництва в експлуатацію визначено 31 грудня 2020 року та в цей момент управитель ФФБ AT АКБ «АРКАДА» став банкрутом, натомість зазначений позивачем строк - серпень 2020 року є запланованим строком будівництва складової частини об`єкта будівництва; відповідач як новий управитель ФФБ «Еврика» брав безпосередню активну участь у питаннях добудови, зокрема ЖК «Еврика» в межах укладеного меморандуму; на день підписання договору між управителем ТОВ «Гарант Капітал» і забудовником ТОВ «АРКАДА-БУДІВНИЦТВО» запланована дата введення в експлуатацію будинку № 31 - грудень 2029 року, отже строки забудовником не порушено; відповідач як новий управитель ФФБ, починаючи із січня 2021 року, вживав усі можливі дії для того щоб мати можливість фінансувати продовження будівництва ЖК «Еврика», а також здійснював перевірку фінансового стану забудовника та контроль за дотриманням ним строків будівництва житлових будинків в межах ФФБ виду А «Еврика» і процесом відновлення проектної документації, однак отримав кошти лише в березні 2023 року, тому фінансувати продовження будівництва за відсутності коштів і проектної документації не міг; істотні порушення відповідачем умов договору про участь у ФФБ відсутні, оскільки відповідачем виконуються обов`язки, передбачені правилами ФФБ, договором про участь у ФФБ та Законом № 978-ІV; вимог про стягнення коштів з рахунку ФФБ не заявлено, що суперечить Закону № 978-ІV та призведе до безпідставного стягнення особистих коштів відповідача; щодо стягнення пені, то позивачем пропущений строк позовної давності за вимогами з 01 вересня 2020 року по 17 березня 2024 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ТОВ «ФК «Гарант Капітал» посилається на аналогічні обставини викладені в апеляційній скарзі та вказує, що позивач не надала жодного доказу на підтвердження того, що саме дії або бездіяльність відповідача, як управителя ФФБ призвели до того, що строки будівництва були збільшені. Відповідач звертає увагу суду на те, що обов`язки управителя ФФБ визначаються в п.7 Договору про участь у ФФБ і серед них відсутній обов`язок збудувати об`єкт та ввести його в експлуатацію. Відповідач є управителем майна, який, відповідно до ст. 2 ЗУ «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», від свого імені діє в інтересах установників управління майном і здійснює управління залученими коштами згідно із законодавством, Правилами фонду, та несе зобов`язання і відповідальність перед довірителями ФФБ у межах договору про участь у ФФБ (ст. 11 Закону). Відповідач не є забудовником, і на відповідача не покладається обов`язок побудувати та ввести в експлуатацію житлові будинки в межах ФФБ «ЕВРИКА», в тому числі житловий будинок № 31 .

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Гарант Капітал» залишити без задоволення,апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 06 липня 2015 року рішенням правління AT АКБ «АРКАДА» протокол № 42 затверджені Правила Фонду фінансування будівництва виду А «ЕВРИКА» за програмою ТОВ «АРКАДА- БУДІВНИЦТВО» (т. 2, а.с. 7-16).

12 листопада 2018 pоку між ОСОБА_1 як довірителем та AT АКБ «АРКАДА» як управителем Фонду фінансування будівництва виду А «ЕВРИКА» за програмою ТОВ «АРКАДА-БУДІВНИЦТВО» укладено Договір про участь у Фонді фінансування будівництва № 87698 (т. 1 а.с. 47-55).

За договором про участь у ФФБ довіритель ОСОБА_1 на підставі повного визнання нею Правил фонду фінансування будівництва «ЕВРИКА» за програмою ТОВ «АРКАДА-БУДІВНИЦТВО» надала свою згоду на участь у Фонді. За Договором довіритель приймає на себе зобов`язання виконувати Правила фонду та передати управителю в обсягах та на умовах цього Договору кошти в управління з метою отримання у власність об`єкта інвестування визначеного у пункті 6 цього Договору.

Відповідно до п. 6 укладеного між сторонами Договору про участь у ФФБ за довірителем закріплюється об`єкт - інвестування з такими характеристиками: однокімнатна квартира АДРЕСА_2 , складова частина об`єкта будівництва - житловий будинок № 31 .

Позивач повністю оплатила вартість об`єкта інвестування в сумі 957 732,22 грн. згідно з квитанціями № 18 від 12 листопада 2018 року, № 14 від 06 грудня 2018 року та № 17 від 11 лютого 2019 року, про що на підставі п. п. 4, 18 Договору про участь у ФФБ № 87698 від 12 листопада 2018 року їй видано свідоцтво про участь у ФФБ № 296325 від 11 лютого 2019 року (т.1, а.с. 58, 60-62).

Відповідно до п. 18 Договору про участь у ФФБ після 100 % інвестування довірителем закріпленого за ним об`єкта інвестування управитель передає довірителеві майнові права на цей об`єкт інвестування за договором про уступку майнових прав.

11 лютого 2019 року між AT АКБ «АРКАДА» та ОСОБА_1 укладено Договір № 87698 про уступку майнових прав, відповідно до п. 1. якого банк уступає довірителю, а довіритель приймає від банку майнові права на визначений у п. 3. цього Договору об`єкт інвестування, закріплений за довірителем на підставі договору про участь у ФФБ.

Під об`єктом будівництва сторони розуміють житлові будинки та об`єкти соціально-побутової сфери на АДРЕСА_2 , складова частина об`єкта будівництва житловий будинок № 31 . Об`єкт інвестування має такі характеристики: однокімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальна площа 51,97 кв.м., вартість об`єкта інвестування 957 732,22 грн. (п.п. 3.1., 3.2. цього договору).

За п. 10.3 Договору № 87698 від 12 листопада 2018 року оформлення операції відмови довірителя від участі у фонді здійснюється відповідно до умов пункту 31 цього договору.

Пункт 31 цього ж Договору передбачає, що управитель відкріплює від довірителя закріплений за ним об`єкт інвестування у разі: 1) відмови довірителя від участі у фонді. Сума коштів, що підлягає виплаті довірителю, визначається відповідно до умов п. 33 цього договору. Довіритель може отримати з фонду кошти на умовах п. 37 цього договору.

25 серпня 2020 року рішенням Правління Національного банку України AT АКБ «АРКАДА» віднесено до категорії неплатоспроможних № 541-рш/БТ «Про віднесення АТ АКБ «АРКАДА» до категорії неплатоспроможних».

24 вересня 2020 року Правлінням Національного банку України прийнято рішення № 601-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ АКБ «АРКАДА».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12 січня 2021 року в справі № 910/14860/20 замінено управителя Фонду фінансування будівництва виду А «ЕВРИКА» за програмою ТОВ «АРКАДА-БУДІВНИЦТВО» з АТ АКБ «АРКАДА» на нового управителя ТОВ «ФК «Гарант Капітал».

У відповідності до листа від 01 листопада 2021 року ТОВ «АРКАДА-БУДІВНИЦТВО»повідомило позивача про збільшення строків будівництва - до грудня 2029 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази введення об`єкта будівництва в експлуатацію в погоджений між сторонами термін - серпень 2020 року, при цьому із вказаним позовом до суду ОСОБА_1 звернулася в березні 2025 року, посилаючись на те, що будинок у визначений строк не введено в експлуатацію, а відтак наявні правові підстави для розірвання договору та стягнення коштів з відповідача. Щодо вимоги про стягнення пені в розмірі 46 574 523,37 грн. відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції виходив з того, що Фонд належним чином не виконав зобов`язань за Договором про участь у фонді фінансування будівництва № 87698 від 12 листопада 2018 року, зокрема щодо контролю за дотриманням забудовником умов та зобов`язань за договором, що призвело до збільшення строків будівництва більше ніж на дев`яносто днів. Відповідач, як правонаступник Фонду, не надав доказів, які б могли свідчити про те, що він дбав про інтереси установника управління, вживав заходів впливу до забудовника з метою дотримання погоджених сторонами у договорі строків завершення будівництва, а також вживав заходів щодо вирішення конфлікту із споживачем. Відтак, суму пені необхідно обраховувати від розміру винагороди (18 196,91 грн.), яку отримав відповідач, як управитель грошовими коштами. При цьому, відповідачем подано заяву про застосування позовної давності на підставі п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України відповідно до якої позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За викладених обставин, розмір пені, право на отримання якої має позивач необхідно розраховувати за період із 17 березня 2024 року по 17 березня 2025 року, що становить 199 256,16 грн. (18 196,91х3%х365). Визначаючи розмір пені за вказаним договором, суд першої інстанції врахував, що заявлена сума пені в розмірі 199 256,16 грн. більш ніж в 10 разів перевищує вартість винагороди управителя за договором, що є непропорційним і таким, що спрямоване на безпідставне збагачення, та в свою чергу впливає на інші негативні обтяжливі наслідки (зокрема невиконання інших зобов`язань) для відповідача, які можуть настати, враховуючи кількість інвесторів у будівництво, з якими ТОВ «ФК «Гарант Капітал» має подібні правовідносини. А тому, дійшов висновку про наявність істотних обставин, які є підставою для зменшення пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, і визначення її у розмірі 20% від суми винагороди (18 196,91 грн), що становить 3 639,38 грн.

Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 1029 Цивільного кодексу України за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача).

Спеціальним законом, який встановлює загальні принципи, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних і юридичних осіб в управління з метою фінансування будівництва житла та особливості управління цими коштами є Закон України від 19 червня 2003 року № 978-IV «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю».

З метою отримання довірителями у власність житла фінансова установа, як управитель, створює ФФБ, управління яким здійснює відповідно до затверджених Правил фонду та договору управління майном (статті 5, 6, 7, 9 Закону № 978-IV).

Відповідно до частини другої статті 12 Закону № 978-IV правила ФФБ визначають вид ФФБ, процедуру створення ФФБ, порядок організації взаємовідносин забудовника, управителя та довірителів, порядок встановлення управління майном, умови, особливості та обмеження здійснення управління майном, напрями та порядок використання залучених коштів, порядок участі у фонді та відмови від участі в ньому, типи вимірних одиниць об`єктів інвестування, порядок та умови закріплення об`єкта інвестування за довірителем, розмір винагороди управителя, відповідальність управителя і забудовника за невиконання прийнятих на себе зобов`язань, порядок отримання довірителем страхового відшкодування у разі несвоєчасного введення об`єкта будівництва в експлуатацію, невиконання робіт, передбачених договором між управителем і забудовником та договором між управителем і установником фонду, або неналежного виконання таких робіт та інші умови функціонування ФФБ.

Частиною третьою статті 11 Закону № 978-IV встановлено, що для ФФБ виду А поточну ціну вимірної одиниці об`єкта будівництва, споживчі властивості об`єктів інвестування, коефіцієнти поверху та комфортності визначає забудовник, при цьому він приймає на себе ризик щодо недостатності залучених коштів на спорудження об`єкта будівництва, та зобов`язаний своєчасно ввести його в експлуатацію незалежно від обсягу фінансування.

За частиною другою статті 598 Цивільного кодексу України, припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За приписами частини другої статті 651 Цивільного кодексу (ЦК) України, що є загальними нормами матеріального права щодо підстав розірвання договору, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно з частиною четвертою статті 18 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» від 19 червня 2003 року № 978-ІV, що є спеціальним законом у питаннях розірвання договору про участь у ФФБ, у разі порушення забудовником строків спорудження об`єкта будівництва або у разі неналежного виконання управителем своїх обов`язків, передбачених частиною першою цієї статті, довіритель має право вимагати від управителя дострокового розірвання договору та виплати йому коштів. Управитель зобов`язаний виплатити довірителю кошти у сумі, що визначається відповідно до статті 20 цього Закону при відмові довірителя від участі у ФФБ і не може бути меншою за суму, внесену довірителем до ФФБ. Довіритель не сплачує управителю винагороду за виплату йому коштів у разі, якщо довіритель відмовляється від участі у ФФБ з підстав, визначених цією частиною.

Отже, підстави для дострокового розірвання договору та виплати коштів довірителю за частиною четвертою статті 18 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю»: 1) у разі порушення забудовником строків спорудження будівництва; 2) у разі неналежного виконання управителем своїх обов`язків, передбачених частиною першою статті 18 Закону (тобто контроль за дотриманням забудовником умов та зобов`язань за договором).

Як вбачається у пункті 5 договору № 87698 про участь у ФФБ від 12 листопада 2018 року, запланована дата введення забудовником об`єкта будівництва в експлуатацію - серпень 2020 року. Згідно з свідоцтва про участь у Фонді фінансування будівництва № 296325 від 11 лютого 2019 року, запланованою датою введення в експлуатацію визначено серпень 2020 року, датою передачі під заселення - листопада 2020 року (т.1 а.с.58).

Відповідач не заперечував факт того, що будівництво об`єкту інвестиції ОСОБА_1 не закінчено, не введено в експлуатацію і не передано у право власності останньої станом на дату розгляду справи.

Таким чином порушення забудовником строків спорудження будівництва є самостійною обставиною, за наявності якої довіритель вправі вимагати від управителя дострокового розірвання договору та виплати коштів, які він вніс до Фонду фінансування будівництва, незалежно від наявності вини управителя в порушенні даних строків забудовником.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки; відшкодування збитків.

В пункті 10 Договору № 87698від 12 листопада 2018 року визначено, що довіритель має право відмовитися від участі у фонді шляхом розірвання цього Договору та отримати з фонду кошти.

Отже, суд першої інстанції, дійшов вірного висновку про наявність підстав до розірвання договору та стягнення з відповідача, як управителя внесених позивачем коштів.

Апеляційний суд визнає безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача, щодо неправильного застосування судом першої інстанції положень статті 651 ЦК України, а також що відповідач не є забудовником та не відповідає за строки введення будівництва.

В даному випадку, відповідач не звернув уваги, що сторонами не заперечується відсутність відповідальності відповідача, як управителя ФФБ за строки будівництва будинку. Разом з тим, як було зазначено вище, закон, а саме ст. 18 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» надає право позивачу, як довірителю фонду право вимагати розірвання договору з управителем у разі порушення забудовником строків спорудження будівництва.

Отже, посилання відповідача на ті обставини, що він не є забудовником та не відповідає за строки будівництва будинку, в даному випадку правового значення не має, оскільки закон не пов`язує право довірителя вимагати розірвання договору з управителем з відповідальністю управителя за строки будівництва. Визначальним в цьому випадку є доведення факту порушення строків будівництва забудовником.

Крім того, позивач не заявляв, а суд не розглядав жодної вимоги про покладення на відповідача відповідальності за порушення строків будівництва забудовником.

Також апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача в частині порушення позивачем порядку розірвання договору про участь у ФФБ від 12 листопада 2018 року № 87698, з посиланням на ст. 1044 ЦК України, ст. 20, 21 Закону України від 19 червня 2003 року № 978-IV «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та на умови даного договору, які визначають процедуру відмови від участі у ФФБ.

Підставою звернення позивача до суду було, серед іншого, не належне виконання відповідачем, як управителем своїх обов`язків визначених договором та ч. 1 ст. 18 Закону. У зв`язку з цим позивач просив розірвати договір та посилався на ч. 2 ст. 651 ЦК України. Будь-яких вимог щодо порушення прав позивача, які ґрунтуються на неможливості застосування ст. 1044 ЦК України чи ст. 20, 21 Закону позивач не заявляв. Крім того, як ст. 1044 ЦК України так і ст. 20, ст. 21 Закону не визначають порядок розірвання договору з ініціативи однієї з сторін.

За змістом ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Як зазначає відповідач та не заперечує позивач в своїй апеляційній скарзі, сторони не досягли згоди щодо розірвання договору.

У відповідності до приписів ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Враховуючи безумовність права позивача на звернення до суду та не досягнення згоди з відповідачем на розірвання оскаржуваного договору, відсутність в договорі передбаченого права позивача на його одностороннє розірвання - посилання відповідача на порушення порядку розірвання договору та відмови від нього, визначені самим договором є безпідставними.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про відсутність істотного порушення умов договору з його сторони, а відтак неможливості застосування ст. 18 Закону «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» як підстави до розірвання договору.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) інвестування та фінансування будівництва об`єктів житлового будівництва з використанням недержавних коштів може здійснюватися виключно, у тому числі, через фонди фінансування будівництва.

Спеціальним законом, який встановлює загальні принципи, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних і юридичних осіб в управління з метою фінансування будівництва житла та особливості управління цими коштами, а також правові засади та особливості випуску, розміщення та обліку сертифікатів фондів операцій з нерухомістю є Закон України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю».

З метою отримання довірителями у власність житла фінансова установа, як управитель створює фонд фінансування будівництва (далі - ФФБ), управління яким здійснює відповідно до затверджених Правил фонду та договору управління майном (статті 5, 6, 7, 9 Закону).

Відповідно до положень статті 9 Закону управитель укладає із забудовником договір, за яким забудовник зобов`язується збудувати один або декілька об`єктів будівництва, забезпечити прийняття їх в експлуатацію в установленому законодавством порядку та передати об`єкти інвестування установникам цього фонду у строки та на умовах, визначених цим Законом, правилами фонду та договором управління майном, а управитель зобов`язується здійснювати фінансування будівництва цих об`єктів будівництва на умовах договору.

Забудовник зобов`язаний виконати свої зобов`язання за договором щодо організації спорудження об`єктів будівництва та своєчасного введення їх в експлуатацію незалежно від обсягу замовлення на будівництво, підтвердженого управителем.

Відповідно до положень частини третьої статті 11 Закону для ФФБ виду А поточну ціну вимірної одиниці об`єкта будівництва, споживчі властивості об`єктів інвестування, коефіцієнти поверху та комфортності визначає забудовник, при цьому він приймає на себе ризик щодо недостатності залучених коштів на спорудження об`єкта будівництва та зобов`язаний своєчасно ввести його в експлуатацію незалежно від обсягу фінансування.

Відповідно до частини другої статті 12 цього Закону правила ФФБ визначають вид ФФБ, процедуру створення ФФБ, порядок організації взаємовідносин забудовника, управителя та довірителів, порядок встановлення управління майном, умови, особливості та обмеження здійснення управління майном, напрями та порядок використання залучених коштів, порядок участі у фонді та відмови від участі в ньому, типи вимірних одиниць об`єктів інвестування, порядок та умови закріплення об`єкта інвестування за довірителем, розмір винагороди управителя, відповідальність управителя і забудовника за невиконання взятих на себе зобов`язань, порядок отримання довірителем страхового відшкодування у разі несвоєчасного введення об`єкта будівництва в експлуатацію, невиконання робіт, передбачених договором між управителем і забудовником та договором між управителем і установником фонду, або неналежного виконання таких робіт та інші умови функціонування ФФБ.

Управитель ФФБ при здійсненні управління ФФБ несе відповідальність за дотримання обмежень довірчої власності управителя, визначених Правилами ФФБ і визнаних довірителями ФФБ; несе зобов`язання перед довірителями ФФБ у межах договору про участь у ФФБ (абзаци перший-третій частини другої статті 13 Закону).

Згідно з частиною першою статті 18 Закону управитель здійснює контроль за дотриманням забудовником виконання умов та зобов`язань за договором з метою своєчасного запобігання виникненню ризикових ситуацій у процесі будівництва внаслідок дій забудовника, що можуть призвести, зокрема до збільшення строків будівництва більше ніж на 90 днів.

Згідно з частиною четвертою статті 18 Закону, у разі порушення забудовником строків спорудження об`єкта будівництва або у разі неналежного виконання управителем своїх обов`язків, передбачених частиною першою цієї статті, довіритель має право вимагати від управителя дострокового розірвання договору та виплати йому коштів. Управитель зобов`язаний виплатити довірителю кошти у сумі, що визначається відповідно до статті 20 цього Закону при відмові довірителя від участі у ФФБ і не може бути меншою за суму, внесену довірителем до ФФБ. Довіритель не сплачує управителю винагороду за виплату йому коштів у разі, якщо довіритель відмовляється від участі у фонді з підстав, визначених цією частиною.

Статтею 18 Закону визначено контроль управителя ФФБ за виконанням зобов`язань за договором.

Зокрема, у разі виявлення управителем ризику порушень умов договору управитель має право припинити фінансування будівництва, вимагати розірвання договору, повернення забудовником усіх спрямованих на фінансування будівництва цього об`єкта коштів, відшкодування заподіяних забудовником збитків, перерахування на рахунок ФФБ коштів, необхідних для розрахунків з довірителями відповідно до вимог статті 20 цього Закону, що виходять із ФФБ у зв`язку із розірванням договору про участь у ФФБ, а також здійснювати інші заходи щодо виконання забудовником своїх зобов`язань за договором, визначені цим Законом.

Згідно з частиною одинадцятою статті 20 Закону для встановлення факту виконання відповідачем умов договору про участь у ФФБ та факту припинення управління майном необхідне настання трьох таких умов у їх поєднанні: виконання довірителем всіх зобов`язань перед Управителем ФФБ; введення об`єкта до експлуатації; підписання довірителем із забудовником акта прийому-передачі закріпленого за ним об`єкта інвестування після введення об`єкта в експлуатацію.

При цьому Управитель ФФБ при здійсненні управління ФФБ несе зобов`язання перед довірителями ФФБ у межах договору про участь у ФФБ; за письмовою заявою довірителя виступає в інтересах довірителів позивачем у разі невиконання забудовником своїх зобов`язань щодо строків спорудження і якості об`єктів будівництва та передачі довірителям у власність об`єктів інвестування.

Відповідно до п. 5 укладеного між сторонами договору запланована дата введення забудовником об`єкта будівництва в експлуатацію - серпень 2020 року.

Пунктом 12 ч. 7 договору визначено обов`язок управителя письмово повідомити довірителя про збільшення строків будівництва більш як на 90 днів.

Як встановлено судом першої інстанції, на час звернення позивача до суду з цим позовом об`єкт будівництва не збудовано та до експлуатації не введено.

Як вказував позивач, ТОВ «ФК «Гарант Капітал», як управитель з січня 2021 року не виконував належним чином свої обов`язки, визначені ч. 1 ст. 18 Закону з контролю за дотриманням забудовником умов та зобов`язань за договором з метою своєчасного запобігання виникненню ризикових ситуацій у процесі будівництва внаслідок дій забудовника. Крім того відповідач в порушення ч. 7 договору не повідомив позивача про збільшення строків будівництва більш як на 90 днів.

За змістом сю 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що саме відповідач, заперечуючи проти доводів позивача, щодо не вчинення ним, як управителем дій з контролю за дотриманням забудовником умов та зобов`язань за договором зобов`язаний був надати суду докази вчинення таких дій.

Разом з тим матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем свого обов`язку, як управителя, визначеного ч. 1 ст. 18 Закону, а саме доказів вчинення будь-яких активних дій направлених на запобігання виникненню ризикових ситуацій у процесі будівництва внаслідок дій забудовника, що могли призвести до змін технічних характеристик об`єктів будівництва та/або об`єктів інвестування; погіршення споживчих властивостей об`єктів будівництва та/або об`єктів інвестування; зростання вартості будівництва більше ніж на двадцять відсотків; збільшення строків будівництва більше ніж на дев`яносто днів.

Крім того, вказуючи на виконання свого обов`язку повідомити довірителя про збільшення строку будівництва більш ніж на 90 днів та посилаючись на письмову повідомлення (т. 2 а.с. 6) відповідач не звернув уваги, що жодних доказів, як направлення даного повідомлення позивачу так і отримання його останньою матеріали справи не містять.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Із зазначених підстав також є не обґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача в частині наявності можливості перенесення строків будівництва на підставі п. 43 Договору.

Посилаючись на зазначений пункт договору, відповідач залишив поза увагою, що з моменту спливу запланованого строку введення будинку в експлуатацію, а саме з серпня 2020 року, ним, як управителем з 12 лютого 2021 року не було повідомлено позивача про зміну строку будівництва. Належних доказів протилежного, а відтак і виконання відповідачем п. 43 договору, матеріали справи не містять.

За таких обставин висновки суду першої інстанції щодо наявності істотних порушень умов договору відповідачем є обґрунтованими, оскільки ґрунтуються на наявних у справі доказах, що має наслідком безпідставність доводів апеляційної скарги відповідача в цій частині.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Фінансова компанія «Гарант Капітал» в частині банкрутства АТ АКБ «АРКАДА», наявних кримінальних проваджень та вступ в управління ФФБ в час коли вже існували порушення, апеляційним судом відхиляються, оскільки предметом позовних вимог позивача фактично є факт не належного виконання договору відповідачем з 12 лютого 2021 року, тобто за період коли відповідач був управителем згідно оспорюваного договору.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на невірне визначення судом строку порушення зобов`язань, а саме серпень 2020 року є не обґрунтованими виходячи з наступного.

З матеріалів справи, вбачається, що сторони чітко визначили термін виконання зобов`язання - серпень 2020 року, тобто передбачили конкретну календарну дату, яка має неминуче настати.

При цьому слід розуміти різницю між «планованим» та «орієнтовним» строком. Указані поняття не є тотожними.

У даному випадку дата прийняття будинку в експлуатацію була запланованою, а тому мала настати саме в той день, який був визначений договорами про участь у фонді фінансування будівництва житлового будинку (серпень 2020 року), тоді як орієнтована дата може змінитися у силу різних обставин, тому й указує на невизначеність умов такого правочину.

Подібні висновки щодо строку прийняття об`єкта будівництва до експлуатації викладені у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 757/25889/21 (провадження № 61-7132св24).

Щодо позовних вимог про стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 627 та статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1029 ЦК України, за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача).

У відповідності до статті 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (далі - Закон №978-IV) управитель - це фінансова установа, яка від свого імені діє в інтересах установників управління майном і здійснює управління залученими коштами згідно із законодавством, Правилами фонду та відповідає вимогам, встановленим цим Законом, а Правила фонду - це система норм, затверджена та оприлюднена управителем цього фонду, якої мають дотримуватися всі суб`єкти системи фінансово-кредитних механізмів будівництва житла для досягнення мети управління майном, визначеної установником управління, що повинні відповідати вимогам цього Закону.

Законом № 978-IV та укладеними відповідно до нього договорами урегульована система фінансово-кредитних механізмів при будівництві житла та операціях з нерухомістю, тобто дії суб`єктів цієї системи (довірителів, управителів, забудовників та інш.) при організації будівництва житла, фінансуванні цього будівництва та здійсненні операцій з нерухомістю (стаття 3 Закону).

З метою отримання довірителями у власність житла фінансова установа як управитель створює фонд фінансування будівництва (ФФБ), управління яким здійснює відповідно до затверджених Правил фонду та договору управління майном (статті 5, 6, 7, 9 Закону №978-IV).

Відповідно до частини другої статті 12 Закону №978-IV правила ФФБ визначають вид ФФБ, процедуру створення ФФБ, порядок організації взаємовідносин забудовника, управителя та довірителів, порядок встановлення управління майном, умови, особливості та обмеження здійснення управління майном, напрями та порядок використання залучених коштів, порядок участі у фонді та відмови від участі в ньому, типи вимірних одиниць об`єктів інвестування, порядок та умови закріплення об`єкта інвестування за довірителем, розмір винагороди управителя, відповідальність управителя і забудовника за невиконання прийнятих на себе зобов`язань, порядок отримання довірителем страхового відшкодування у разі несвоєчасного введення об`єкта будівництва в експлуатацію, невиконання робіт, передбачених договором між управителем і забудовником та договором між управителем і установником фонду, або неналежного виконання таких робіт та інші умови функціонування ФФБ.

Частинами першою-третьою статті 18 Закону №978-IV визначено, що управитель здійснює контроль за дотриманням забудовником умов та зобов`язань за договором з метою своєчасного запобігання виникненню ризикових ситуацій у процесі будівництва внаслідок дій забудовника, що можуть призвести до: змін технічних характеристик об`єктів будівництва та/або об`єктів інвестування; погіршення споживчих властивостей об`єктів будівництва та/або об`єктів інвестування; зростання вартості будівництва більше ніж на двадцять відсотків; збільшення строків будівництва більше ніж на дев`яносто днів.

У разі виявлення управителем ризику порушень умов договору управитель має право припинити фінансування будівництва, вимагати розірвання договору, повернення забудовником усіх спрямованих на фінансування будівництва цього об`єкта коштів, відшкодування заподіяних забудовником збитків, перерахування на рахунок ФФБ коштів, необхідних для розрахунків з довірителями відповідно до вимог статті 20 цього Закону, що виходять із ФФБ у зв`язку із розірванням договору про участь у ФФБ, а також здійснювати інші заходи щодо виконання забудовником своїх зобов`язань за договором, визначені цим Законом.

Забудовник зобов`язаний на вимогу управителя протягом строку, визначеного в договорі, повернути грошові кошти на рахунок ФФБ або уступити майнові права на нерухомість, яка є об`єктом будівництва, чи на інші предмети іпотеки управителю з додержанням вимог статті 10 цього Закону, якщо інше не передбачене договором.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає наступні дефініції: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Таким чином, норми Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються до правовідносин при будівництві житла та операціях з нерухомістю в частині, не врегульованій спеціальним законом.

Як зазначив Конституційний Суд України в Рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач мала на меті задовольнити власні потреби у житлі, вона є споживачем, зокрема фінансової послуги, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, позивач, у розумінні положень вищезазначеного Закону України «Про захист прав споживачі» має право на захист свого порушеного права шляхом стягнення неустойки у відповідності до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3 % загальної вартості послуги.

Пунктом 24 Договору про участь у ФФБ визначено, що довіритель сплачує винагороду Управителю на визначені Управителем рахунки за надання послуги здійснення управління коштами, переданими в управління, у розмірі 1,9% від суми таких коштів.

В пункті 27 Договору про участь у ФФБ визначено, що довіритель вносить винагороду в такому порядку:

Винагорода за здійснення управління коштами, переданими в управління.

Довіритель доручає Управителю передані в управління кошти в день внесення розподілити наступним чином:

1) частину коштів, яка складає 98,1% від суми коштів, переданих Довірителем в управління Управителю, зарахувати фонду на інвестування будівництва закріпленого за Довірителем об`єкта інвестування;

2) решту коштів, яка складає 1,9% від суми коштів, переданих Довірителем в управління Управителю, перерахувати в доходи Управителя з призначенням платежу «Винагорода Управителю за надання послуг з управління активами (коштами фонду фінансування будівництва). Без ПДВ.».

Винагорода за надання інших послуг, відповідно до п. 24 цього Договору:

Оплата винагороди за надання Управителем послуг здійснюється до моменту фактичного надання Управителем і послуг.

Оплата винагороди за надання Управителем послуг в межах діяльності з управління активами (коштами з фінансування будівництва) здійснюється без ПДВ.

Управитель має право самостійно утримувати належну йому винагороду за оформлення операцій, передбачених цим договором за рахунок коштів, що підлягають виплати довірителю.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у відповідності до умов Договору про участь у Фонді фінансування будівництва № 87698 від 12 листопада 2018 року за управління коштами було сплачено управителю винагороду у розмірі 18 196,91 грн.

Як було зазначено вище, відповідачем не було дотримано умов Договору про участь у Фонді фінансування будівництва № 87698 від 12 листопада 2018 року та не виконано обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 18 Закону, зокрема щодо контролю за дотриманням забудовником умов та зобов`язань за договором, що призвело до збільшення строків будівництва більше ніж на дев`яносто днів.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач несе відповідальність визначену п. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» виходячи з вартості послуги, що мала бути отримана позивачем, тобто лише в межах суми отриманої винагороди за управління коштами.

Посилання апеляційної скарги відповідача на неможливість стягнення з нього пені, з огляду на відсутність у нього відповідальність за порушення строків будівництва , апеляційний суд відхиляє оскільки, як було зазначено вище, позивач не заявляв, а суд не розглядав вимог про стягнення з відповідача пені за порушення строків будівництва будинку.

Доводи апеляційної скарги позивача в частині визначення розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача в сумі 199 256, 16 грн. є не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Як було зазначено вище, позивачем у відповідності до умов Договору про участь у Фонді фінансування будівництва № 87698 від 12 листопада 2018 року за управління коштами було сплачено відповідачу винагороду у розмірі 18 196,91 грн., однак взяті на себе зобов`язання відповідно до умов зазначеного договору Фонд належним чином не виконав, що має наслідком обов`язок останнього сплатити позивачу пеню в розмірі 3% за кожен день порушення, починаючи з 12 лютого 2021 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи межі вимог апеляційної скарги позивача, апеляційний суд вирішує питання про стягнення пені з відповідача за період з 17 березня 2024 року по 17 березня 2025 року, за який пеня складає 199 256,16 грн., що встановлено судом та не заперечується позивачем.

Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду з метою дотримання балансу між інтересами боржника й кредитора зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Подібний висновок висловлений Верховним Судом України, зокрема, у постанові від 04 листопада 2015 року у справі №6-1120цс15 і Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі №703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що розмір пені не може бути більшим за розмір збитків, в даному випадку за розмір винагороди, яку позивач сплатив відповідачу, як управителю ФФБ. Вказане дає суду апеляційної інстанції підстави до зменшення розміру заявленої до стягнення пені до 18 196,91 грн.

Зазначеного суд першої інстанції не врахував, та дійшов помилкового висновку про необхідність зменшення пені, що підлягає стягненню з відповідача до 3 639,38 грн. Висновки суду першої інстанції частково не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду у відповідній частині та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо безпідставності зменшення судом першої інстанції витрат на правову допомогу, які мають бути стягнуті з відповідача, є частково обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

На підтвердження витрат на правову допомогу у суді першої інстанції адвокатом Маринушкіним А.Г. надано Договір про надання правничої (правової) допомоги № 12/2025 від 07 лютого 2025 року, Додаток № 1 до Договору про надання правничої (правової) допомоги № 12/2025 від 07 лютого 2025 року, в якій вказано суму фіксованого гонорару в розмірі 83 400,00 грн. та копію платіжної інструкції № @2PL136302 від 07 лютого 2025 року про проведення оплати на суму 83 400,00 грн.

Відповідач, заперечуючи проти заявленого представником позивача розміру на відшкодування витрат на правничу допомогу, зазначив, що вартість судових витрат суттєво завищена та є не співмірною з заявленими послугами.

Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності) та розумності розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited проти України»).

При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, ціну позову, обсяг наданих адвокатом Маринушкіним А.Г. послуг, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, колегія суддів приходить до висновку, що зазначений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності та необхідних вчинення процесуальних дій сторони.

Зазначеного суд першої інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про не співмірність витрат на правову допомогу в розмірі 83 400,00 грн. складності справи та обсягу виконаної адвокатом роботу, а відтак і помилково зменшив їх розмір.

Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, суд першої інстанції не звернув уваги на вимоги ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

З огляду на часткове задоволення позову, за приписами ч. 2 ст. 141 ЦПК України позивач має право на компенсацію витрат на правову допомогу, однак в розмірі, пропорційному задоволеним позовним вимогам, а саме в сумі 1 709,70 грн. (957 929,13*100% : 47 532 255,59 = 2,05%) (2.05%*83400 грн. = 1709,70 грн.).

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При подачі позовної заяви сплаті підлягав судовий збір за одну вимогу не майнового характеру у розмірі 1 211,20 грн. та за вимогу майнового характеру у розмірі 15 140,00 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, то судовий збір, що підлягав сплаті при подачі позовної заяви підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (2,05%), а саме у розмірі 335,19 грн. (16 351,20*2,05%).

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплаті підлягав судовий збір в оскаржуваній частині рішення у розмірі 22 710,00 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги, а позивач звільнена від сплати судового збору, то судовий збір, що підлягав сплаті при подачі апеляційної скарги підлягає стягненню з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог апеляційної скарги (9,13%), а саме у розмірі 2 073,42 грн. (22710*9,13%).

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Капітал» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Маринушкіним Арсеном Григоровичем , задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 червня 2025 року в частині позовних вимог про стягнення пені та розподілу судових витрат - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Капітал», місце знаходження: м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 9-А, ідентифікаційний код 42093595 на користь ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 пеню у розмірі 18 196,91 (вісімнадцять тисяч сто дев`яносто шість) гривень 91 копійка та 1 709,70 (одну тисячу сімсот дев`ять) гривень 70 копійок витрат на надання професійної правничої допомоги.

В задоволенні іншої частини вказаних вимог відмовити.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 червня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Капітал», місце знаходження: м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 9-А, ідентифікаційний код 42093595 на користь держави судовий збір у розмірі 2 073,42 (дві тисячі сімдесят три) гривні 42 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 22 вересня 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.