Ухвала

Іменем України

25 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 947/20044/23

провадження № 61-11655ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Павельченком Ігорем Віталійовичем, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2023 року в складі судді: Васильків О. В., та постанову Одеського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року (повний текст постанови складено 15 серпня 2025 року) в складі колегії суддів: Лозко Ю. П., Кострицького В. В., Назарової М. В., в справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Одеська міська рада, ОСОБА_1 , про встановлення факту належності правовстановлюючого документу,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_2 звернулась з заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документу.

Заява мотивована тим, що 04 серпня 1998 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 з надвірними спорудами. При цьому в договорі прізвище заявниці було зазначене « ОСОБА_2 ».

У зв`язку з наявністю розбіжностей в зазначенні прізвища заявниці у правовстановлюючих документах, а саме: в договорі дарування житлового будинку « ОСОБА_2 » та у паспорті громадянки України « ОСОБА_2 », заявниця ОСОБА_2 не може здійснювати свої права по володінню та розпорядженню належним їй майном, тому звернулася до суду з цією заявою з метою встановлення факту належності їй правовстановлюючого документу.

ОСОБА_2 просила встановити факт належності їй правовстановлюючого документа, а саме договору дарування житлового будинку з надвірними спорудами серії ААО № 793831, який був укладений 04 серпня 1998 року та виданий на ім`я « ОСОБА_2 ».

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2023 рокув задоволенні клопотання представника заінтересованої особи ОСОБА_1 - Павельченка І. В. про витребування доказів відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:

26 жовтня 2023 року представник заінтересованої особи ОСОБА_1 - Павельченко І. В. звернувся до суду з клопотанням про витребування доказів, в якому просить витребувати у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Столової Т. В. належним чином посвідчену копію нотаріальної справи щодо вчинення договору дарування серії ААО №793831 житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_2 , площею 12,6 кв. м, який був укладений 04 серпня 1998 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , за реєстровим № 2952;

вислухавши присутніх учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що клопотання про витребування доказів не підлягає задоволенню, так як докази, про витребування яких просить представник заінтересованої особи ОСОБА_1 не відносяться до предмету розгляду цієї справи, клопотання є безпідставним, воно лише підтверджує наявність спірних правовідносин між заінтересованою особою та заявником і її сином з іншої сторони.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2023 року:

заяву ОСОБА_2 задоволено;

встановлено факт належності ОСОБА_2 правовстановлюючого документа, а саме договору дарування житлового будинку з надвірними спорудами серії АОО № 793831, який був укладений 04 серпня 1998 року та виданий на ім`я « ОСОБА_2 ».

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

Заінтересована особа ОСОБА_1 , заперечуючи проти задоволення заяви ОСОБА_2 , посилається на те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_1 з 1993 року по 2005 рік перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого купили житловий будинок АДРЕСА_1 у родички. В подальшому виявилося, що колишній чоловік ОСОБА_1 замість оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку, оформив право власності на будинок на ім`я своєї матері ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 04 серпня 1998 року для умисного позбавлення ОСОБА_1 частки у спільному майні подружжя. ОСОБА_1 законно та добросовісно проживає в будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Задоволення заяви ОСОБА_2 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, може бути підставою для подальшого безпідставного та необґрунтованого позбавлення права ОСОБА_1 на житло;

згідно з пунктом 6 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;

в ході розгляду справи судом достеменно встановлено, що заявник ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , яка є стороною Договору дарування від 04 серпня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Столовою Т. В., зареєстрованого в реєстрі № 1102, є тою самою особою, розбіжності в написанні прізвища заявника виникли в зв`язку з перекладом прізвища « ОСОБА_2 » з російської на українську мову. На підставі викладеного суд вважав наявними обставини для встановлення факту належності вказаного договору заявнику ОСОБА_2 ;

з поданих стороною ОСОБА_1 матеріалів та наданих в судовому засіданні пояснень вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наявний спір щодо користування та розпорядження житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 . Однак вказані обставини не впливають та не заперечують встановлений судом факт належності Договору дарування від 04 серпня 1998 року заявнику ОСОБА_2 , в зв`язку з чим в цьому провадженні судом не приймаються до уваги. Суд зазначив, що предметом розгляду цієї справи є лише встановлення факту належності правовстановлюючого документа особі в зв`язку з різним написанням прізвища заявника, в зв`язку з чим питання щодо користування та розпорядження майном, якого стосується вказаний договір, не мають відношення до цієї справи. Окрім того, доводи заявника щодо належності їй правовстановлюючого документу судом приймаються і з урахуванням дати посвідчення договору дарування - 04 серпня 1998 року, та отримання заявником паспорта громадянки України - 18 листопада 1998 року, що підтверджує пояснення відносно неправильного перекладу при написанні прізвища заявника в паспорті. За таких обставин, з урахуванням викладеного, вислухавши присутніх учасників справи, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зробив висновок, що вимоги заявника ОСОБА_2 підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Постановою Одеського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;

рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2023 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою їх є встановлення юридичного факту або стану. При цьому в порядку окремого провадження може вирішуватися спір про факт, але не спір про право цивільне. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Суд першої інстанції, належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 , враховуючи наявність розбіжностей під час написання прізвища заявниці у договорі дарування від 04 серпня 1998 року, обумовлених виконанням перекладу прізвища заявниці з російської на українську мову. Факт належності зазначеного вище договору дарування саме заявниці також підтверджується наявністю у неї оригіналу цього правочину, який було надано для огляду в судовому засіданні 04 грудня 2023 року, що підтверджується протоколом судового засідання від 04 грудня 2023 року (а. с. 51-52). З цих підстав, доводи апеляційної скарги про те, що судом не досліджено обставини щодо причин неможливості самостійного одержання або відновлення вказаного правочину, що вказує про передчасність звернення заявницею до суду, є безпідставними, оскільки підставою звернення до суду заявниця визначила не відсутність самого правочину, а наявність у ньому розбіжностей в частині правильності написання її прізвища українською мовою, що знайшло своє підтвердження за результатами розгляду справи;

аргументи ОСОБА_1 щодо існування у цьому випадку спору про право є необґрунтованими, оскільки скаржниця не є стороною зазначеного договору дарування від 04 серпня 1998 року, про що також нею зауважено у судовому засіданні під час апеляційного перегляду справи. З огляду на наведене, колегія суддів не убачала підстав для залишення без розгляду заяви ОСОБА_2 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу;

стосовно посилань скаржниці як доводів апеляційної скарги на те, що у разі задоволення вимог заяви ОСОБА_2 , вона може бути позбавлена права на вказане вище житло, колегія суддів зауважує, що такі обставини, в розумінні наведених вище норм, не є підставами для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2 , оскільки питання користування нерухомим майном, право власності на яке набуто за відповідним договором дарування житлового будинку з надвірними спорудами серії ААО № 793831, який був укладений 04 серпня 1998 року не входить до кола питань, з наявністю або відсутністю яких, законодавець пов`язує неможливість ухвалення рішення у цій категорії справи. Законодавство не містить переліку будь-яких критеріїв для висновку про існування спору про право, тому в кожному конкретному випадку залежно від змісту правовідносин суд повинен оцінити форму вираження відповідної незгоди учасників провадження щодо існування такого спору. Так, апеляційний суд погоджуючись із висновками суду першої інтенції про те, що предметом цієї справи є лише встановлення факту належності правовстановлюючого документа особі у зв`язку з різним написанням прізвища заявниці, також зауважує, що наявність спору про право має підтверджуватися належними доказами;

посилання скаржниці на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке полягає у відмові в задоволенні її клопотання про витребування доказів (копії нотаріальної справи щодо вчинення договору дарування від 04 серпня 1998 року) є необґрунтованими, оскільки обставини на які посилається скаржниця не пов`язані, і не впливають на підстави та вимоги заявниці ОСОБА_2 у цій справі, та правильне вирішення справи по суті вимог останньої. Разом з апеляційною скаргою, скаржниця подала аналогічне клопотання про витребування копії зазначеної вище нотаріальної справи, яке є ідентичним тому, що було предметом розгляду та вирішення судом першої інстанції під час розгляду справи (а. с. 47-48). Зважаючи на те, що колегія суддів погоджується з висновками суду щодо відсутності підстав для задоволення клопотання скаржниці, виходячи з обґрунтувань, наведених нею у клопотанні, тому підстави для задоволення цього клопотання на стадії апеляційного перегляду також відсутні.

підсумовуючи наведене, колегія суддів вважала вірним та обґрунтованим висновок суду про задоволення заяви ОСОБА_9 , з вказаних вище підстав. Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржницею не надано. Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено. Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення заяви. За таких обставин колегія суддів вважала, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

12 вересня 2025 року через Електронний суд ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана адвокатом Павельченком І. В., на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2023 року, та постанову Одеського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволені заяви ОСОБА_2 у повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження судових рішень у касаційній скарзі зазначено неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 20 серпня 2018 року в справі № 545/1472/17, від 01 червня 2020 року в справі № 679/1689/16-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

заявником ОСОБА_2 не надано, а судами попередніх інстанцій взагалі не було досліджено обставини щодо причин неможливості самостійного одержання, відновлення договору дарування серії ААО № 793831 від 04 серпня 1998 року ОСОБА_2 або виправлення помилки у вказаному договорі, жодних пояснень та підтверджуючих документів (звернень до приватного нотаріуса, інших органів, установ тощо) стосовно неможливості самостійного отримання договору не надано;

приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Столова Т. В., якою було посвідчено договір дарування серії ААО № 793831 від 04 серпня 1998 року, не припиняла свою діяльність та продовжує її здійснювати за адресою: АДРЕСА_3 ;

заявник ОСОБА_2 не надала доказів того, що вона зверталась до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Столової Т. В. або будь-яких інших органів, установ, із заявою про виправлення помилки у договорі дарування серії ААО № 793831 від 04 серпня 1998 року або з будь-якою іншою заявою щодо відповідного виправлення у написанні прізвища, а ОСОБА_2 було відмовлено у виправленні такої помилки, або доказів того, що заява ОСОБА_2 залишилась без відповіді;

у статті 318 ЦПК передбачено, що у заяві повинно бути зазначено: причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів. Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 22 грудня 2010 року № 3253/5 передбачено, що пунктом 6.16 розділу VI Правил передбачено, що у разі виявлення нотаріусом у тексті нотаріального документа, який створений ним у результаті вчинення нотаріальної дії, технічної помилки, яка не змінює змісту документа та не впливає на права особи(іб), щодо якої(их) було вчинено нотаріальну дію (описка, друкарська або граматична помилка), нотаріус може виправити таку помилку. Помилка у тексті нотаріального документа виправляється у всіх примірниках такого документа одночасно. Виправлення помилки повинно відповідати відомостям, що містяться в документах, які були подані нотаріусу для вчинення нотаріальної дії, або отримані безпосередньо з єдиних та державних реєстрів. Виправлення технічної помилки застерігається нотаріусом, який вчиняв нотаріальну дію, після посвідчувального напису, із зазначенням дати та проставленням свого підпису і печатки на такому застереженні. При цьому всі виправлення мають бути зроблені таким чином, щоб можна було прочитати як виправлене, так і помилково написане, а потім закреслене. У справі № 947/20044/23 відсутні підстави, що унеможливлюють застосування Порядку до спірних правовідносин;

з урахуванням приписів статті 315, 318 ЦПК України суди попередніх інстанцій застосували вказані норми права без урахування висновків Верховного суду, оскільки заявником не надано суду доказів щодо неможливості виправлення помилки приватним нотаріусом Столовою Т. В., причин неможливості одержання заявником договору дарування з виправленням помилки, що б посвідчував факт належності документа ОСОБА_2 , тощо. Зверненню ОСОБА_2 із заявою до суду не передувало звернення до відповідних органів, установ, нотаріуса щодо можливості виправлення помилки у договорі дарування;

ОСОБА_1 до судів першої інстанції та апеляційної інстанцій були подані клопотання про витребування доказів: у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Столової Т. В., з метою встановлення обдаровуваної за вказаним договором особи: належним чином посвідчену копію нотаріальної справи щодо вчинення договору дарування серії ААО № 793831 житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_2 , площею 12,6 кв. м, який був укладений 04 серпня 1998 року між ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , за реєстровим № 2952. докази, що витребовуються є необхідними для вивчення, оскільки саме копія нотаріальної справи забезпечить можливість встановити особу, яка прийняла у дар нежитловий будинок за договором дарування серії ААО № 793831 від 04 серпня 1998 року, що власне і є підставою для подачі ОСОБА_2 заяви про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Оцінка з боку суду доказів, що витребовуються, у взаємозв`язку із іншими доказами, що були надані заявником, мають істотне значення для повного всебічного та неупередженого розгляду справи та вирішення справи в окремому провадженні. Враховуючи викладене, з урахуванням вимог чинного законодавства, усталеної судової практики, фактичних обставин справи, відсутністю доказів в обґрунтування заяви, ОСОБА_1 вважає, що оскаржені рішення підлягають скасуванню, із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 у повному обсязі.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що за договором дарування від 04 серпня 1998 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Столовою Т. В., зареєстрованим в реєстрі №1102, ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку, загальна житлова площа якого становить 12,6 кв. м та надвірних споруд: «Б»-сарай, «В-вбиральня», № 1, 2 - огородження, І - мостіння, розташованих на земельній ділянці розміром 504 кв. м.

Згідно з свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 , виданого 05 серпня 1954 року Івановським райбюро ЗАГС Одеської області, ОСОБА_10 (рос.мовою) народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до свідоцтва про одруження, серії НОМЕР_2 , виданого 01 вересня 1959 року Ленінським райбюро ЗАГС м. Одеси, ОСОБА_11 (рос. мовою), 1934 року народження, та ОСОБА_10 (рос. мовою), 1937 року народження, одружилися 01 вересня 1959 року. Прізвище дружини після реєстрації одруження - ОСОБА_2 (рос. мовою).

У свідоцтві про народження ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що, серії НОМЕР_3 , яке видано Київським райбюро ЗАГС м. Одеси, батьками вказані (рос. мовою): ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Згідно копій посвідчень ОСОБА_12 (рос. мовою) ІНФОРМАЦІЯ_3 була нагороджена медаллю «Ветеран труда» та 19 вересня 1976 року присвоєно звання «Ударник коммунистического труда».

З профспілкового квитка, виданого 25 грудня 1983 року, убачається, що ОСОБА_12 , 1937 року народження, в 1954 році вступила в Профспілку робітників автотранспорту та шосейних шляхів Профком АТП-15102.

У паспорті громадянина України, серії НОМЕР_4 , який видано 18 листопада 1998 року Малиновським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, зазначено ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У довідці про присвоєння ідентифікаційного номеру від 17 грудня 1999 року зазначено, що ОСОБА_2 одержала ідентифікаційний номер НОМЕР_5 .

Пенсійне посвідчення серії НОМЕР_6 , 29 травня 2013 року також видане на ім`я: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Тлумачення частини першої статті 293 ЦПК України свідчить, що суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, з метою підтвердження наявності або відсутності таких фактів.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок про те, що:

«…у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) вказано, що:

«49. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

50. З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

51. Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній».

Суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті (пункт 6 частини першої статті 315 ЦПК України).

У разі виявлення нотаріусом у тексті нотаріального документа, який створений ним у результаті вчинення нотаріальної дії, технічної помилки, яка не змінює змісту документа та не впливає на права особи(іб), щодо якої(их) було вчинено нотаріальну дію (описка, друкарська або граматична помилка), нотаріус може виправити таку помилку. Помилка у тексті нотаріального документа виправляється у всіх примірниках такого документа одночасно. Виправлення помилки повинно відповідати відомостям, що містяться в документах, які були подані нотаріусу для вчинення нотаріальної дії, або отримані безпосередньо з єдиних та державних реєстрів. Виправлення технічної помилки застерігається нотаріусом, який вчиняв нотаріальну дію, після посвідчувального напису, із зазначенням дати та проставленням свого підпису і печатки на такому застереженні. При цьому всі виправлення мають бути зроблені таким чином, щоб можна було прочитати як виправлене, так і помилково написане, а потім закреслене (пункт 6.16 розділу VI Правил ведення нотаріального діловодства від 22 грудня 2010 року № 3253/5).

У порядку окремого провадження підлягає встановленню факт належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеними у свідоцтві про народження або в паспорті, а не у будь-яких документах (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі від 23 травня 2022 року у справі № 539/4118/19 (провадження № 61-10777сво20)).

Касаційний суд підкреслює, що встановлення факту належності правовстановлюючих документів може бути, зокрема, зумовлене:

(а) помилкою у вказівці прізвища, ім`я, по батькові особи, тобто коли особа мала паспортний документ, але в договорі вказано інше прізвище аніж в паспортному документі. В такому разі існує можливість вирішити це питання в позасудовому порядку;

(б) отриманням після укладення договору паспортного документу, в якому вказане інше прізвище аніж в договорі. В цьому випадку відсутня можливість вирішити це питання в позасудовому порядку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суди встановили, що: предметом розгляду цієї справи є встановлення факту належності правовстановлюючого документа особі в зв`язку з різним написанням прізвища заявника в договорі та паспорті; за договором дарування від 04 серпня 1998 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Столовою Т. В., зареєстрованим в реєстрі № 1102, ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 , та складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку, загальна житлова площа якого становить 12,6 кв. м та надвірних споруд: «Б»-сарай, «В-вбиральня», № 1, 2 - огородження, І - мостіння, розташованих на земельній ділянці розміром 504 кв. м; у паспорті громадянина України, серії НОМЕР_4 , який видано 18 листопада 1998 року Малиновським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, зазначено ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; розбіжності в написанні прізвища заявниці у договорі дарування від 04 серпня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Столовою Т. В., зареєстрованого в реєстрі № 1102, та паспорті обумовлені виконанням перекладу прізвища заявниці з російської на українську мову; дата посвідчення договору дарування - ІНФОРМАЦІЯ_5 , а дата отримання заявницею паспорта громадянки України - 18 листопада 1998 року.

За таких обставин, суди обґрунтовано задовольнили заяву.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 20 серпня 2018 року в справі № 545/1472/17, від 01 червня 2020 року в справі № 679/1689/16-ц необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Аргументи касаційної скарги про необхідність застосування досудового порядку, пункту 6.16 розділу VI Правил ведення нотаріального діловодства від 22 грудня 2010 року № 3253/5, невитребування документів від нотаріуса необґрунтовані, оскільки в цій справі встановлення факту належності правовстановлюючих документів зумовлене отриманням після укладення договору паспортного документу, в якому вказане інше прізвище аніж в договорі. В цьому випадку відсутня можливість вирішити це питання в позасудовому порядку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Павельченком Ігорем Віталійовичем, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року (повний текст постанови складено 15 серпня 2025 року) в справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Одеська міська рада, ОСОБА_1 , про встановлення факту належності правовстановлюючого документу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков