ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 609/549/24

провадження № 61-15783св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач -керівник Кременецької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Шумської міської ради,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури на рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 08 липня 2024 року у складі судді Харлана М. В. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Костіва О. З., Гірського Б. О., Храпак Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року керівник Кременецької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Шумської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Позовна заява мотивована тим, що за результатами досудового розслідування кримінального провадження від 04 травня 2023 року № 0000024 до Шумського районного суду скеровано обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 367 КК України.

Ухвалою Шумського районного суду від 27 лютого 2024 року у справі № 609/128/24 ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за вказаною статтею на підставі статті 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України.

У ході досудового розслідування встановлено, що відповідно до рішення сесії Шумської міської ради сьомого скликання від 11 грудня 2015 року № 1, 11 грудня 2015 року вважається початком повноважень голови Шумської міської ради - ОСОБА_1 Перебуваючи на посаді міського голови, у період з 15 січня 2018 року до 12 листопада 2018 року та з 06 травня 2019 року до 06 вересня 2019 року, будучи відповідно до своїх обов`язків зобов`язаним здійснювати контроль за додержанням встановлення посадових окладів та нарахуванням і виплатою допомоги, не забезпечив виконання вимог статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», відповідно до якого посадовим особам органів місцевого самоврядування надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законами України не передбачено тривалішої відпустки, з виплатою допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу, неналежно виконував свої службові обов`язки, внаслідок чого допустив зайве нарахування та виплату цієї надбавки посадовим особам Шумської міської ради, що завдало істотної шкоди державним інтересам в особі Шумської міської ради.

На підставі розпоряджень Шумського міського голови ОСОБА_1 зайво нараховано та виплачено посадовим особам апарату Шумської міської ради грошових коштів на загальну суму 356 368,39 грн.

Листом від 31 січня 2024 року Шумська міська рада повідомила, що заходи, спрямовані на стягнення завданої шкоди, у тому числі у судовому порядку, не вживала, що свідчить про її бездіяльність, як органу, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, внаслідок чого виникло передбачене законом право прокурора на звернення до суду із цим позовом для захисту її інтересів.

Вважав, що ОСОБА_1 у зв`язку з неналежним виконанням своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, завдав істотної шкоди державним інтересам в особі Шумської міської ради, яка має бути відшкодована в повному обсязі.

Крім того, просив суд про поновлення строку позовної давності. Вказував, що кримінальне правопорушення вчинено відповідачем у період з 15 січня 2018 року до 06 вересня 2019 року. Поряд із цим, кримінальне провадження № 0000024, у ході якого виявлено кримінальне правопорушення, зареєстровано Кременецькою окружною прокуратурою лише 04 травня 2023 року, на підставі матеріалів, які надійшли до прокуратури з Управління стратегічних розслідувань ДСР НП України, а про наявність документально підтвердженої шкоди стало відомо з висновку експерта від 27 грудня 2023 року № СЕ-19/120-23/1326-ЕК.

Окрім того, Шумська міська рада не зверталась до правоохоронних органів з вказаних питань, що свідчить про те, що їй не було відомо про порушення вимог чинного законодавства при виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 15 січня 2018 року по 06 вересня 2019 року.

Поряд із цим, Шумську міську раду листом від 30 січня 2024 року№51/2-461вих-24 Кременецькою окружною прокуратурою повідомлено про наявність завданої та документально підтвердженої шкоди, однак остання повідомила, що заходи, спрямовані на стягнення завданої шкоди, не вживала.

Ураховуючи викладене, прокурор просив суд поновити строк позовної давності та стягнути з ОСОБА_1 на користь держави в особі Шумської міської ради майнову шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, у розмірі 356 368,39 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шумського районного суду Тернопільської області від 08 липня 2024 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду

від 14 жовтня 2024 року, у задоволенні позову прокурора відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що відсутні правові підстави для задоволення позову керівника Кременецької окружної прокуратури, оскільки виплата допомоги на оздоровлення при наданні відпустки у розмірі середньомісячної заробітної плати не суперечила інтересам служби і закону, так як в даному випадку було реалізовано право Шумської міської ради на встановлені законами та Конституцією України гарантії щодо оплати праці у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника.

При цьому, суд зазначив, що прокурор строк позовної давності на пропустив.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2024 року до Верховного Суду, заступник керівника Тернопільської обласної прокуратури, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов прокурора задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що ОСОБА_1 було звільнено від кримінальної відповідальності та закрито кримінальне провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 284 КПК України, тобто за нереабілітуючої обставини, тому він не звільняється від обов`язку відшкодувати заподіяну його діями шкоду державі.

Прокурор вважає, що саме ОСОБА_1 мав довести свою невинуватість та відсутність збитків державі у його діях, враховуючи, що органом досудового розслідування його дії кваліфіковано за частиною першою статті 367 КК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У січні 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначає, що доводи касаційної скарги є безпідставними, прокурор помилково тлумачить норми матеріального і процесуального права, його доводи не впливають на правильність вирішення судами попередніх інстанцій спору, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

31 грудня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 24 травня

2018 року у справі № 531/2332/14-к, від 15 січня 2019 року у справі № 185/442/16-к, від 15 травня 2019 року у справі № 617/609/15-к, від 19 листопада 2019 року у справі № 345/2618/16-к, від 10 червня 2021 року у справі № 640/11750/17, від 11 листопада 2020 року у справі № 455/229/17, від 21 квітня 2021 року у справі № 648/2035/17,

від 27 травня 2021 року у справі № 577/977/19, від 10 липня 2021 року у справі

№ 161/649/20, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Положеннями частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно із частинами першою, третьою-п`ятою статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» посадові особи одержують заробітну плату, розмір якої має забезпечувати достатній життєвий рівень.

Умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Кабінетом Міністрів України.

Джерелом формування фонду оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування є місцевий бюджет.

Посадовим особам місцевого самоврядування надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законами України не передбачено тривалішої відпустки, з виплатою допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу.

Відповідно до пункту 12 статті 2 Бюджетного кодексу України бюджетні установи - це органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.

Згідно із частиною першою статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань.

Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Відповідно до другого абзацу пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» (далі постанова № 268) умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються органом місцевого самоврядування, виходячи з умов оплати праці, встановлених для державних службовців відповідних категорій і схем посадових окладів згідно з додатками 48-54 і 57.

Згідно з підпунктом 3 пункту 2 постанови № 268 надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

Згідно з абзацом другим пункту 6 постанови № 268 преміювання сільських, селищних і міських голів, голів районних і районних у містах рад, їх заступників, встановлення їм надбавок, надання матеріальної допомоги здійснюється у порядку та розмірі, установлених цією постановою, у межах затверджених видатків на оплату праці. Рішення про зазначені виплати приймається відповідною радою.

Крім того, Міністерством соціальної політики України, до основних завдань якого входило, зокрема, забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері соціальної політики, загальнообов`язкового державного соціального та пенсійного страхування, соціального захисту населення, узагальнення практики застосування законодавства з питань, що належать до його компетенції, неодноразово надавались відповідні роз`яснення зі вказаного спірного питання.

Такі роз`яснення були надані Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України (Мінекономіки), до якого перейшли повноваження Мінсоцполітики в частині формування та реалізації державної політики у сфері праці, зайнятості населення, трудової міграції, трудових відносин, соціального діалогу (лист за №3511-06/59835-7 від 02 жовтня 2020 року).

Отже, Мінсоцполітики та Мінекономіки у вказаних роз`ясненнях фактично підтвердило мінімальні та максимальні межі вказаної матеріальної допомоги, а саме: мінімум згідно частини п`ятої статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» у розмірі посадового окладу, а максимум згідно з підпунктом 3 пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 268 у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Отже, допомога при наданні щорічної відпустки виплачується у розмірі посадового окладу, це є мінімальною гарантією держави, а за наявності коштів ця допомога може надаватися у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2018 року у справі №636/3113/16-а та був врахований судами попередніх інстанцій при розгляді цієї справи на виконання вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, згідно з якою при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною першої статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Тобто, вказана норма права містить пряму вказівку на протиправність поведінки заподіювача шкоди, як обов`язкову підставу деліктної відповідальності.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши, що ОСОБА_1 діяв у межах повноважень та прокурором не доведено факт заподіяння ним збитків державі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог прокурора, оскільки виплата ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення при наданні відпустки у розмірі середньомісячної заробітної плати не суперечила інтересам служби і закону, а було реалізовано право працівників Шумської міської ради на встановлені законами та Конституцією України гарантії щодо оплати праці у розмірі середньомісячної заробітної плати працівника.

Доводи касаційної скарги прокурора зводяться до того, що ОСОБА_1 було звільнено від кримінальної відповідальності за нереабілітуючої обставини, тому саме він мав довести свою невинуватість та відсутність збитків державі у його діях та він не звільняється від обов`язку відшкодувати заподіяну його діями шкоду державі.

Проте, такі доводи прокурора є безпідставними, оскільки звільнення особи від кримінальної відповідальності за нереабілітуючої обставини (закінчення строків давності, передбачених статтею 49 КК України) саме по собі не підтверджує та не спростовує вину особи в інкримінованому їй органом досудового розслідування діянні. У разі подання прокурором цивільного позову після закриття кримінального провадження у межах цивільного судочинства, він повинен довести завдання відповідачем збитків державі у загальному порядку, що є його процесуальним обов`язком відповідно до статей 12, 81 ЦПК України.

У результаті закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК України за ініціативою та згодою особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, суд не може і не повинен констатувати факт вчинення цією особою кримінально-караного діяння. Адже кримінальний процесуальний закон зобов`язує суд розглянути клопотання сторони захисту про таке звільнення невідкладно. У разі розгляду такого клопотання без проведення повного судового розгляду суд не може констатувати винуватість або навпаки невинуватість особи у вчиненні інкримінованого діяння.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, зокрема, у постанові від 18 лютого 2025 року у справі № 712/8174/23 (провадження № 51-2807км24).

Посилання прокурора на те, що саме ОСОБА_1 мав довести свою невинуватість та відсутність збитків державі у його діях, враховуючи, що органом досудового розслідування його дії кваліфіковано за частиною першою статті 367 КК України, суперечить, як презумпції невинуватості, встановленій положеннями статті 62 Конституції України, відповідно до якої: особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, так і загальним засадам цивільного судочинства щодо доказування.

Отже, доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не відповідають матеріалам справи та встановленим судом обставинам, ґрунтуються на неправильному тлумаченні прокурором норм матеріального та процесуального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість їх судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 08 липня 2024 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник