Справа № 368/1072/24
Рішення

Іменем України

"15" вересня 2025 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Іванюти Т.Є.

при секретарі Вареник О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кагарлику справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про усунення перешкод у користуванні майном та вселення, -

встановив :

Позивачка звернулася до суду з даним позовом посилаючись на те, що відповідачу, на підставі договору дарування від 28.02.2002 року належить житловий будинок АДРЕСА_2 .

Даний житловий будинок належав ОСОБА_3 , яка була прабабою відповідача та рідною бабою позивачки ОСОБА_1 по материній лінії, оскільки сторони по справі є рідними тіткою та племінником.

Позивачка проживала у житловому будинку з народження, разом зі своєю сестрою ОСОБА_4 .

Однак, в кінці січня 2024 року відповідач змінив вхідні замки до будинку та фактично позбавив позивачку житла, не давши жодної можливості забрати речі, які були придбані нею за весь час проживання в будинку, які там залишилися та 01.02.2024 року зняв позивачку з реєстрації у житловому будинку.

У зв`язку із цим, позивачка неодноразово зверталася до поліції з відповідними письмовими заявами на що отримала рекомендації для звернення до суду.

В добровільному порядку відповідач перешкоджає позивачці у доступі до Житлового будинку, з метою повернення її речей та проживання у ньому.

В свою чергу, позивачка мала намір повернутись у спірний житловий будинок для постійного проживання, але відповідач своїми діями чинить перешкоди, а саме: не впускає її до спірного житлового приміщення, не надає їй ключі від вхідних дверей до будинку.

На сьогоднішній день позивачка не має постійного місця проживання та вимушена тимчасово проживати у помешканні своєї сестри ОСОБА_4 .

А тому просить, зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні позивачці, житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом вселення до житлового будинку та передачею їй дублікатів всіх ключів для доступу до житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Представник позивачки та позивачка в судовомцу засіданні позов підтримали.

Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили та просили відмовити у його задоволенні. Відповідач пояснив суду, що після служби в армії через сварки з матір`ю він піщов проживати до тітки. Близько 15 років будинок не опалювався, там ніхто не проживав. Більше 4 років позивачка в будинку не проживає, а проживала разом зі своєю матерір`ю в квартирі по АДРЕСА_2 .

Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов`язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів

Так в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 , на підставі договору дарування від 28.02.2002 року належить житловий будинок АДРЕСА_2 .

Даний житловий будинок належав ОСОБА_3 , яка була прабабою ОСОБА_2 та рідною бабою позивачки ОСОБА_1 по материній лінії, тобто сторони по справі є рідними тіткою та племінником.

ПОскільки більше 4років позивачка не проживала в будинку, з січня 2024 року ОСОБА_2 змінив вхідні замки до будинку. Крім, того, з 01.02.2024 року ОСОБА_1 знята з реєстрації в будинку АДРЕСА_2 .

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Здійснення громадянами житлових прав здійснюється у порядку визначеному законодавством, в тому числі ЦК України та ЖК УРСР.

Згідно статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у цивільній справі 454/2025/15 (61-46621ск18).

Втім, як не заперечується Позивачем, остання не є власником будинку АДРЕСА_2 та таким власником з 2002 року року є виключно Відповідач. У той же час за змістом ст. 391 ЦК України саме власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.

Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Втім, на підставі наданих Позивачем документів, що були додані нею до позовної заяви, слід вважати, що Позивач в порядку ст. 76 УПК України не довела та не підтвердила належними і допустимими доказами те, що вона має право користування спірним житловим приміщенням та що Відповідач протиправно не допускає її до належного йому- ОСОБА_2 , житла.

Тобто, Позивачем не доведено факт того, що вказане нею порушення з боку Відповідача взагалі існує. Більш того, підстави позову по суті нічим, крім власних слів Позивача не підтверджується, що є вочевидь недостатнім для задоволення позовних вимог.

Враховуючи вказані вище обставини, слід дійти висновку, що ОСОБА_1 не довела те, що ОСОБА_2 перешкоджає їй у вільному володінні та користуванні нерухомим майном, право на яке у неї є.

Звернення ОСОБА_1 до поліції із заявами саме по собі не підтверджує наявності обставин, вказаних в позові. Більш того, за результатами звернення ВП№1 Обухівського РУП ГУ НП в Київській області не було виявлено і встановлено ніяких порушень з боку Відповідача, а тому заяви Позивача до поліції та відповіді на них не є належними і допустимими доказами в контексті предмету доказування та не підтверджують наявності порушень прав Позивача з боку Відповідача.

У той же час слід зазначити, що зняття з реєстрації особи за заявою власника житла є законною процедурою, передбаченою Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні».

Так, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону, зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється:

2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.

Отже, зняття з реєстрації саме по собі не становить порушень прав Позивача, яка до того ж не є члено сім"ї власника, та не суперечить вимогам чинного законодавства.

Як зазначалося вище, обов`язок доказування та підтвердження доказами обставин, які є підставами позову, покладається на Позивача.

У той же час стандарти доказування не передбачають обов`язку суду вважити доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вирогідним, ніж протилежний.

На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 908/1879/17. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Згідно з ч. 5 ст. 55 Конституції України кожному гарантується захист своїх прав, свобод та інтересів від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Гарантоване ст. 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті суб`єктивного права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення.

Відсутність порушеного права та його доведеності встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Допитана в судовому засіданні сідок ОСОБА_4 пояснила суду, що будинок належить ОСОБА_2 , але там проживала його рідна тітка ОСОБА_1 .. Відповідач після служби в армії пішов проживати до баби батька, а вона з сестрою жила в будинку. На зиму вона, свідок, жила у співмешканця, а сестра у матері в квартирі.

ОСОБА_1 не доведено порушення її права на житло, нею не надані докази на підтвердження обставин, викладених в позові та не підтверджено належними та допустимими доказами порушення її прав з боку Відповідача.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Обов`язок доведення обставин, викладених у позовній заяві, покладається на Позивача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Тобто саме позивач має довести існування обставин, які є підставою позову. Недоведення цих обставин має наслідком відмову у задоволенні позовних вимог.

Наведені вище обставини в сукупності з нормами цивільного та цивільного процесуального законодавства свідчать, що ОСОБА_1 не було доведено порушення її прав з боку ОСОБА_2 , а тому в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. ст. 10, 89, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст.ст. 319, 317, 321,391, 396 ЦК України, ст. 9 ЖК УРСР, суд,-

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про усунення перешкод у користуванні майном та вселення відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом 30 днів.

Повний текст рішення виготовлено 25.09.2025 року.

Суддя : Т.Є. Іванюта.