Справа № 444/1921/15-ц Головуючий у 1 інстанції Мартинишин Я. М.
Провадження № 22-ц/811/1268/25 Доповідач в 2-й інстанції Приколота Т. І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2025 року м.Львів

Справа № 444/1921/15-ц

Провадження № 22-ц/811/1268/25

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув апеляційну скаргу Жовківської окружної прокуратури, в інтересах держави в особі Львівської міської ради та Львівської обласної військової (державної) адміністрації на рішення Жовківського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Жовкві 23 вересня 2016 року у складі судді Мартинишина Я.М. у справі за позовом ОСОБА_4 до Жовківської районної державної адміністрації Львівської області про визнання права власності на нерухоме майно,-

встановив:

26 серпня 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Жовківської районної державної адміністрації про визнання права власності на основні засоби підсобного господарства. В обґрунтування позову посилається на те, що 26 грудня 2007 року він (позивач) згідно договору купівлі-продажу придбав у ВАТ Автотранспортне підприємство «Західводбуд» основні засоби підсобного господарства, які знаходяться за адресою : с.Воля Гомулецька, Жовківського району Львівської області, а саме : ставок 1 площею 0,30 га, ставок 2,3 площею 0,25 га, ставок 4 площею 0,65 га, ставок 5 площею 1,90 га, ставок 6 площею 0,18 га, ставок 8 площею 1,40 га, ставок 9 площею 0,70 га, ставок 9 а площею 0,75 га, ставок 10 площею 1,10 га, ставок 10 а площею 1 га, ставок - відстійник площею 0,30 га, ставок-качатник площею - 0,95 га. Всього 12 ставків з гідротехнічними спорудами (дамбами, каналами, водовпускними шлюзами), 24 водовпускних та водовипускних шлюзів. Право власності згідно умов вказаного договору виникає у нього (позивача) з моменту повного розрахунку за придбані об`єкти та підписання акту прийому - передачі майна. Згідно умов договору купівлі-продажу загальна вартість придбаного майна становить 30 120 грн. Відповідно до квитанції до прибуткового ордера №8 від 1 серпня 2007 року він ( ОСОБА_4 ) сплатив авансовий платіж продавцю ВАТ Автотранспортне підприємство «Західводбуд» 50 % від вартості придбаного майна в сумі 15 120 грн. Згідно акта прийому-передачі майна від 26 грудня 2007 року вказане майно передано йому ( ОСОБА_4 ) та проведено повний розрахунок за придбане майно. Нотаріально договір купівлі-продажу не посвідчувався і угода не реєструвалася. Вказує, що на підтвердження укладення договору купівлі-продажу продавець передав лише ключі від нерухомих споруд, а також отримав від нього (позивача) кошти за продане майно. Такі дії свідчать про те, що вони домовилися щодо усіх істотних умов договору, вчинили взаємні дії для настання юридично значимих наслідків, та у повному обсязі виконали умови договору купівлі-продажу, що підтверджується письмовими доказами. Відбулося повне часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. У разі ухилення продавця від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомості покупець має можливість визнати таку угоду дійсною у суді. Вважає договір укладеним, а тому такий договір купівлі- продажу підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Вказує, що весною 2015 року він (позивач) звернутався у Червоноградську реєстраційну службу щоб зареєструвати придбане ним майно згідно договору купівлі продажу, однак йому усно відмовлено у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості. Просить позов задовольнити.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 23 вересня 2016 року позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності згідно акту прийому - передачі майна, який було складено на підставі договору купівлі- продажу від 26 грудня 2007 року, а саме на: 24 водовпускних та водовипускних шлюзів, 7 канально-перепуских шлюзів, ворота з хвірткою - 3 одиниці, санвузол, більярдний стіл, 2 чоіни металеві, електролінію (55 опор, бульдозер Д-606 (на базі трактора ДТ-75). В решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила Жовківська окружна прокуратура, в інтересах Львівської міської ради та Львівської обласної державної (військової) адміністрації. Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про звідмову в позові. Вказує, що Жовківською районною державною адміністрацією та ОСОБА_4 15 грудня 2003 укладено договір оренди земельної ділянки площею 47 га, що розташована у с. Воля-Гомулецька на території Грядівської сільської ради (за межами населеного пункту) Жовківського району Львівської області (тепер - в межах Львівської територіальної громади) строком на 49 років: з 15 грудня 2003 року до 15 грудня 2052 року. Вказана земельна ділянка зареєстрована як об`єкт права у Державному земельному кадастрі 27 січня 2017 року та їй присвоєно кадастровий номер :08:000:0002, цільове призначення - 10.07 для рибогосподарських потреб, категорія - землі водного фонду, вид використання - для риборозведення. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено, що земельна ділянка 17 лютого 2018 року зареєстрована на праві власності за Жовківською районною державною адміністрацією, надалі 4 березня 2020 року речове право погашено у зв`язку з поділом об`єкта нерухомого майна. На час розгляду справи гідротехнічні споруди (дамби, канали, водовпускні та водовипускні шлюзи, канально-перепускні шлюзи, ворота з хвірткою, санвузол) знаходились на земельній ділянці з кадастровим номером :08:000:0002 площею 47 га, з цільовим призначенням - для рибогосподарських потреб, землі водного фонду для риборозведення. Вказує, що розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації від 11 січня 2020 року №10/0/520 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки та приведення у відповідність договору оренди землі». ОСОБА_5 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки загальною площею 47 га (кадастровий номер - :08:000:0002), розташованої за межами населеного пункту на території Грядівської сільської ради Жовківського району Львівської області, на чотири земельні ділянки: площею 43,0678 га, для рибогосподарських потреб (кадастровий номер :08:000:0003, ВЦПЗ -10.07); площею 1,2226 га для рибогосподарських потреб (кадастровий номер -:08:000:0004, КВЦПЗ -10.07); площею 0,5694 га для рибогосподарських потреб (кадастровий номер -:08:000:0005, КВЦПЗ -10.07); площею 2,1402 га для рибогосподарських потреб (кадастровий номер :08:000:0006, КВЦПЗ -10.07). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що новостворені земельні ділянки 4 березня 2020 року зареєстровані на праві власності за Львівською обласною державною адміністрацією на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» (№5245-VI від 6 вересня 2012 року) та розпорядження Львівської обласної державної адміністрації №10/0/5-20 від 11 січня 2020 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки та приведення у відповідність договору оренди землі». Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна встановлено, що на підставі рішення Жовківського районного суду Львівської області від 23 вересня 2016 року за ОСОБА_4 8-11 жовтня 2017 року зареєстровано право власності на ряд об`єктів за адресою: АДРЕСА_1 . Відомості щодо кадастрового номера земельної ділянки, на якій розташовано вказане майно, в реєстрі прав власності відсутні. Зазначає, що оскаржуване рішення порушує право комунальної власності Львівської територіальної громади в особі Львівської міської ради як особи, яка набула право власності на вказані земельні ділянки згідно п. 24 розділу X «Перехідних положень» Земельного кодексу України. ОСОБА_4 не надано суду доказів того, чи набуто ВАТ Автотранспортне підприємство «Західводбуд» у встановленому законом порядку право власності на гідроспоруди, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та чи є такі об`єктами нерухомого майна і чи підлягають державній реєстрації. У позивача фактично були відсутні підстави для звернення до суду із позовом про визнання права власності, та відсутній спір про право, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про набуття ВАТ Автотранспортне підприємство «Західводбуд» права власності на спірні об`єкти. ОСОБА_4 на підставі договору від 26 грудня 2007 року не міг набути право власності, а право власності, яке не виникло - не могло бути порушене, не визнаватись чи оспорюватись. Позивачем не надано допустимих доказів, які підтверджують набуття ним права власності на вказані об`єкти. Вважає, що підставою для звернення ОСОБА_4 до суду з позовом про визнання права власності є відсутність зареєстрованого права та правовстановлюючих документів, тобто вказаний позов заявлений позивачем для набуття права власності, що не передбачено ст. 392 ЦК України. ОСОБА_4 отримав право користування гідротехнічними спорудами на договірній основі, тому не є добросовісним набувачем, а відкритість та безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на таке за правилами ст. 344 ЦК України.Пред`явлення позову до Жовківської районної державної адміністрації було самостійною підставою для відмови в задоволенні позову оскільки такий заявлено до неналежного відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, колегія суддів прийшла до висновку, про закриття апеляційного провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ч. 3 ст. 12, ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Встановлено, що 26 грудня 2007 року ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу придбав у ВАТ Автотранспортне підприємство «Західводбуд» основні засоби підсобного господарства, які знаходяться за адресою: с.Воля Гомулецька, Жовківського району Львівської області , а саме : ставок 1 площею 0,30 га, ставок 2,3 площею 0,25 га, ставок 4 площею 0,65 га, ставок 5 площею 1,90 га, ставок 6 площею 0,18 га, ставок 8 площею 1,40 га, ставок 9 площею 0,70 га, ставок 9 а площею 0,75 га, ставок 10 площею 1,10 га, ставок 10а площею 1 га, ставок-відстійник площею 0,30 га, ставок-качатник площею - 0,95 га. Всього 12 ставків з гідротехнічними спорудами (дамбами, каналами, водовпускними шлюзами). Водовпускних та водовипускних шлюзів - 24 шт.

Відповідно до умов зазначеного договору купівлі-продажу загальна вартість придбаного майна складає 30 120 грн.

З квитанції до прибуткового ордеру №8 від 1 серпня 2007 року вбачається, що ОСОБА_4 сплатив авансовий платіж продавцю (ВАТ Автотранспортне підприємство «Західводбуд») 50 % від вартості придбаного майна в сумі 15 120 грн.

Відповідно до акту прийому-передачі майна від 26 грудня 2007 року вказане майно передано ВАТ Автотранспортним підприємством «Західводбуд» ОСОБА_4 та між сторонами договору проведено повний розрахунок за умовами цього договору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Встановлено, що позивач на підставі договору купівлі - продажу від 26 грудня 2007 року набув описане вище майно, яке йому передано згідно акту прийому - передачі, але у зв`язку з відмовою у проведенні реєстрації позбавлений можливості зареєструвати на себе право власності щодо вказаного майна.

Договором про спільну експлуатацію гідротехнічних споруд Верхнє-Яричівського водосховища від 21 травня 2009 року, ПП ОСОБА_4 та Жовківське управління водного господарства передбачили та регламентували взаємовідносини щодо спільної експлуатації гідротехнічних споруд Верхнє-Яричівського водосховища Жовківського району Львівської області, яке знаходиться на території с.Воля-Гомулецька Жовківського району, та визначено, межами зазначеними надалі «Правилами експлуатації Верхнє-Яричівського водосховища», що розроблені Інститутом «Львівдніпроводгосп» у 1981 році, термін дії договору - з моменту підписання та до 15 грудня 2052 року.

8 вересня 2009 року ОСОБА_4 укладено з Жовківською РДА договір оренди водного об`єкта загальнодержавного значення, за яким ОСОБА_4 передано у строкове платне користування водне дзеркало ставу площею 31 га, яке розміщене на теритрії Грядівської сільської ради.

Відповідно до ст. 657 ЦК України вказаний договір купівлі - продажу посвідчений нотаріально 15 грудня 2003 року.

Позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що весною 2015 року звернувся у Червоноградську реєстраційну службу для проведення реєстрації придбаного ним майна згідно договору купівлі продажу від 1 серпня 2015 року, однак йому усно відмовлено у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, та порекомендовано звернутись із позовом до суду про визнання права власності.

Відповідно до ст.ст. 13,14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Землі, зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об`єктами, та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Крім того права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно із ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст.ст. 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, зокрема, й землі водного фонду. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Згідно із ст. 3 ВК України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об`єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

Відповідно до ст. 58 ЗК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: а) морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами.

Згідно із ч. 1 ,4 ст. 59 ЗК України землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту.

Згідно із ст. 1 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно являє собою офіційне визнання та підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Однак при вчиненні правочинів та інших дій щодо земельних ділянок їх власники та користувачі мають подати документ, який підтверджує наявність у них відповідного права.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (п.37 п.п. 10).

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовна вимога про зобов`язання Реєстраційної служби зареєструвати право власності на основні засоби підсобного господарства згідно договору купівлі- продажу від 26 грудня 2007 року є передчасною.

Колегія суддів приходить до висновку про закриття апеляційного провадження у справі з огляду на таке.

Встановлено, що апеляційну скаргу подано прокурором в інтересах держави в особі Львівської міської ради та Львівської обласної військової (державної) адміністрації.

Відповідно до ст. 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право, зокрема, на апеляційний перегляд справи.

Згідно із ч. 1 ст. 352 ЦК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до постанов Верховного Суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, від 29 січня 2024 року у справі № 750/13149/21, тлумачення ч. 1 ст. 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Згідно із п. 3 с. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 750/13149/21 у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесено зміни та доповнено Конституцію статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У Рішенні від 5 червня 2019 року № 4-р(ІІ)/2019 у справі за конституційною скаргою АТ «Запорізький завод феросплавів» щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення пункту 13 частини першої статті 17 Закону України «Про Національне антикорупційне бюро України» Конституційний Суд України вказав, що стосовно повноваження прокуратури щодо представництва інтересів держави в суді в Основному Законі України міститься застереження «у виключних випадках і в порядку, що визначені законом». Про такі випадки йдеться, зокрема, у частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру». На думку Конституційного Суду України, це обумовлюється недопущенням свавільного втручання прокуратури у здійснення господарської та статутної діяльності юридичних осіб, досягнення цілей функціонування учасника відповідних правовідносин, виконання ним договірних зобов`язань тощо. При цьому на прокуратуру покладається обов`язок щодо обґрунтування необхідності такого втручання.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Згідно цієї норми представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва, прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.

Відповідно до ст. 56 ЦПК України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (постанови Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 923/35/19, від 23 липня 2020 року у справі № 925/383/18).

Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Визначальним для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього самого поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Згідно із постановами Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 26 липня 2018 року у справі № 926/1111/15, від 8 лютого 2019 року у справі №915/20/18, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначає стороною у справі певний орган.

Згідно із постановами Верховного Суду від 20 листопада 2018 у справі № 5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах.

Держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18).

Згідно із постановами Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Встановлено, що 11 березня 2025 року в суді першої інстанції зареєстровано лист Жовківської окружної прокуратури, зі змісту якого вбачається, що 6 березня 2025 року за результатами ознайомлення з матеріалами цивільної справи, з`ясовано, що 23 вересня 2016 року у справі ухвалено рішення, яким порушено інтереси держави в особі Львівської міської ради як власника земельної ділянки. Прокуратура просила видати належним чином засвідчену копію рішення суду у справі та надати можливість ознайомитись з матеріалами цивільної справи.

Зазначений лист містить відмітку про те, що прокурор ознайомився з матеріалами справи 18 березня 2025 року, а також отримав копію рішення суду.

Апеляційна скарга прокуратурою подана через систему «Електронний суд» 17 квітня 2025 року.

До апеляційної скарги прокуратурою додано її листи від 16 квітня 2025 року, адресовані Львівській міській раді та Львівській обласній військовій (державній) адміністрації, у яким викладено прохання проінформувати прокуратуру про обізнаність адресантів з рішенням суду від 23 вересня 2016 року, повідомити свою позицію щодо рішення суду, а також надати інформацію щодо його оскарження. До скарги додано повідомлення, адресовані прокуратурою Львівській міській раді та Львівській обласній військовій (державній) адміністрації про звернення до суду, датовані 16 квітня 2025 року.

Львівська міська рада листом від 9 квітня 2025 року повідомила окружну прокуратуру про те, що про рішення суду їй стало відомо з листа прокуратури, тому заходи щодо його оскарження радою не вживались. Щодо подання Жовківською окружною прокуратурою в інтересах держави апеляційної скарги не заперечує.

Листом від 3 квітня 2025 року Львівська обласна військова адміністрації повідомила прокуратуру про те, що їй також про рішення суду стало відомо з листа прокуратури, таке рішення цією адміністрацією не оскаржувалось. Також повідомлено, що на виконання розпорядження облдержадміністрації від 11 січня 2020 року № 10/0/5-20, 13 квітня 2020 року між облдержадміністрацією та ОСОБА_4 укладено договір оренди водного об`єкта № 8 (ставок та ставкове господарство), який знаходиться на земельній ділянці з відповідним кадастровим номером, що розташована за межами населеного пункту на території Грядівської сільської ради Жовківського району Львівської області, терміном на 33 роки.

Обґрунтовуючи наявність підстав для представництва Львівської міської ради і Львівської обласної військової адміністрації, прокурор в апеляційній скарзі зазначав, що правовідносини, пов`язані зі сферою землекористування безпосередньо стосуються прав та економічних інтересів територіальної громади, адже до відання виконавчих комітетів виконавчих органів місцевих рад належать делеговані повноваження щодо здійснення контролю за додержанням земельного та природоохоронного законодавства. Звернення прокурора з апеляційною скаргою полягає у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання щодо відчуження нерухомого майна, яке не може перебувати у комунальній власності. В частині порушення прав Львівської міської ради прокурор в апеляційній скарзі посилається на пункт 24 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. На момент розгляду справи судом земельна ділянка, на якій розташовані спірні об`єкти, перебувала у державній власності (Львівської обласної державної адміністрації), яка не була залучена до участі у справі. Ухваливши оскаржене рішення, суд вирішив питання про права та обов`язки останньої, що свідчить про порушення її прав таким рішенням.

Розділ X «Перехідних положень» ЗК України доповнено пунктом 24 згідно із Законом України від 28 квітня 2021 року № 1423-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», який набрав чинності 27 травня 2021 року. Відповідно до цього пункту з дня набрання ним чинності землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук); б) оборони; в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення; г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності; д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності; е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.

З емельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

І нші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

П ерехід земельних ділянок із державної власності у комунальну власність згідно з вимогами цього пункту не є підставою для припинення права оренди та інших речових прав, похідних від права власності, на такі земельні ділянки. Внесення змін до договору оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту із зазначенням нового органу, що здійснює розпорядження такою земельною ділянкою, не вимагається і здійснюється лише за згодою сторін договору.

З часу набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.

Н адані до дня набрання чинності цим пунктом рішеннями Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади дозволи на розроблення документації із землеустрою щодо земельних ділянок державної власності, які відповідно до цього пункту переходять у комунальну власність, є чинними. Особи, які отримали такі дозволи, а також органи, що їх надали, зобов`язані повідомити про це протягом місяця відповідні сільські, селищні, міські ради з дня набрання чинності цим пунктом. Рішення про затвердження такої документації, що не була затверджена на день набрання чинності цим пунктом, приймають сільські, селищні, міські ради.

З урахуванням того, що предметом позову було визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, набуті позивачем за договором купівлі-продажу, укладеним 26 грудня 2007 року між ВАТ «Західводбуд» (продавець) та ОСОБА_4 (покупець), тобто на об`єкти, які не були на момент їх набуття позивачем у державній або комунальній власності, а земельна ділянка на якій вони розташовані, на момент ухвалення оскарженого рішення не відносилась до земель комунальної власності територіальних громад, а розташована поза межами населеного пункту, що не заперечується учасниками справи. Оскарженим рішенням не вирішувалось питання про права та обов`язки держави в особі Львівської міської ради, яка після децентралізації поширює свою юрисдикцію на Жовківський район Львівської області.

Договір оренди водного об`єкта № 8 (ставок та ставкове господарство), який знаходиться на спірній земельній ділянці, що розташована за межами населеного пункту на території Грядівської сільської ради Жовківського району Львівської області, укладений терміном на 33 роки, є дійсним.

Забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має здійснюватися з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

У пункті 1 частини другої статті 129 Конституції України однією із засад судочинства також проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України).

К онституційний Суд України в Рішенні від 18 червня 2020 року № 5-р(II)/2020 зазначив: „ однією з вимог принципу верховенства права (правовладдя) є вимога юридичної визначеності (як принцип), на що Конституційний Суд України неодноразово вказував у своїх висновках і рішеннях. Принцип юридичної визначеності є істотно важливим у питаннях дієвості верховенства права (правовладдя).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції слід тлумачити у контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії»).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення, згідно з яким жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обовязкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі; повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи (рішення Європейського суду з прав людини від 3 грудня 2003 року у справі «Рябих проти росії»).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів («Дія 97» протии України).

Встановлення строків звернення до суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності.

Згідно із постановою Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №160/6211/21, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи є підстави для поновлення строків на оскарження.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення може бути визнано порушенням права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. Особа, яка подає апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії для виконання процесуального обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми і змісту апеляційної скарги, у тому числі щодо доведення поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Вирішуючи питання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, суд має виходити із того, що підстави пропуску строків можуть бути визнані поважними лише у тому випадку, якщо таке недотримання строків апеляційного оскарження зумовлене діями (бездіяльністю) суду першої інстанції, а так само наявністю інших об`єктивних перешкод, що безумовно перешкоджали своєчасному зверненню з такою скаргою.

Згідно із ч. 3 ст. 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, встановлених ст. 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

На підставі вказаної процесуальної норми суд має право залишити апеляційну скаргу без руху якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій.

При вирішенні питання про поновлення строку суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду.

Інститут процесуальних строків сприяє досягненню юридичної визначеності, а також стимулює учасників справи та інших заінтересованих осіб добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними, а після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Право на апеляційне оскарження судового рішення напряму залежить від обізнаності про наявність судового спору та своєчасності отримання судового рішення суду першої інстанції.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Поважними причинами пропуску процесуального строку вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення заяви стає неможливим або утрудненим, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк, подання касаційної скарги.

Суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Питання про поновлення чи продовження пропущеного строку вирішує суд, у якому належало вчинити процесуальну дію або до якого потрібно було подати документ чи доказ.

Поновлюючи строк на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що про оскаржене рішення прокуратурі стало відомо 18 березня 2025 року, тому з метою забезпечення права апеляційного оскарження строк на апеляційне оскарження поновлдено.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що на час розгляду справи місцевим судом був чинним договір оренди земельної ділянки площею 47 га, укладений між ОСОБА_4 та Жовківською районною державною адміністрацією 15 грудня 2003 року. 27 січня 2017 року проведена держана реєстрація на спірну земельну ділянку за Жовківською районною державною адміністрацією та реєстрація договору від 15 грудня 2003 року. Розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації від 29 грудня 2018 року надано дозвіл ОСОБА_4 на поділ цієї земельної ділянки на чотири земельні ділянки. Розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації за 11 січня 2020 року затверджено технічну документацію щодо поділу, зареєстровано право власності на одну із чотирьох земельних ділянок за Львівською обласною державною адміністрацією, внесено зміни до договору оренди земельної ділянки від 15 грудня 2003 року в частині орендодавця (Жовківську районну державну адміністрацію замінено на Львівську обласну державну адміністрацію), які реалізовано шляхом укладення 31 березня 2020 року додаткової угоди № 2 до договору оренди земельної ділянки від 15 грудня 2003 року.

Львівська обласна державна адміністрація (тепер - Львівська військова обласна адміністрація) була поінформована про оскаржене рішення щонайменше, починаючи з січня 2020 року, проте не вбачала підстав для його оскарження з підстави вирішення судом питання про її права. Не скористалась вона таким правом і на час подання прокурором апеляційної скарги, при тому, що жодних перешкод для цього у неї не було.

Колегія суддів також враховує доручення голови Львівської обласної державної адміністрації від 20 вересня 2010 року, яким зобов`язано голів райадміністрацій щомісячно до 3-го числа відповідного місяця інформувати ЛОДА про судові справи, які розглянуті або перебувають на розгляді, предметом в яких є питання про власність та земельні відносини.

Враховуючи наведене, належить зробити висновок, що Львівська обласна державна адміністрація могла дізнатися про оскаржене рішення, починаючи з 2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо: 1) після відкриття апеляційного провадження особа, яка подала апеляційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги; 2) після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати; 3) після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина друга статті 362 ЦПК України).

З урахуванням встановленого, колегія суддів приходить до висновку про закриття апеляційного провадження у справі.

Керуючись: ст. 367, ст. ст. 374, 379, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Жовківської окружної прокуратури, в інтересах держави в особі Львівської міської ради та Львівської обласної військової (державної) адміністрації на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 23 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Жовківської районної державної адміністрації Львівської області про визнання права власності на нерухоме майно.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 вересня 2025 року.

Головуючий

Судді