23.09.2025 Справа № 363/4970/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі: головуючої судді Дьоміної О.П., за участю секретаря Ходасевич Д.К., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Тарасенка І.В., відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника відповідача адвоката Богінкевича А.М., третьої особи ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду м. Вишгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_4 , про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

30.09.2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області із вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28.08.2007 року, укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з одного боку та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з іншого, про продаж будинку, який знаходиться в садівничому масиві « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що розташоване в АДРЕСА_1 на підставі його фіктивності.

В обґрунтування позову вказав, що в 2008 році позивач, його матір та сестра, отримавши у спадок після смерті батька по 1/3 частині спірного домогосподарства в АДРЕСА_1 , продали його донці позивача ОСОБА_2 та її чоловіку ОСОБА_3 (відповідачі по справі). Відповідно до договору купівлі-продажу від 28.08.2007 року, ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 домовились про продаж будинку за грошові кошти в розмірі 34 024 грн. В п. 4 договору зазначено, що кошти за будинок були отримані продавцями від покупців до підписання договору в рівних частинах кожний. Причиною продажу, а фактично дарунком вказаного будинку було прохання доньки позивача надати їй з чоловіком приміщення для проживання. Однак, позивач вказує, що грошові кошти за продаж будинку він не отримував. Він та відповідачі по справі домовились про укладення договору купівлі-продажу, однак фактично це буде договором дарування. За домовленістю з відповідачами вони б отримали у власність будинок, однак позивач мав би можливість проживати в ньому як у власному, маючи в ньому майстерню де він писав картини. На земельній ділянці вказаного господарства позивачем було збудовано садовий будинок площею 40 кв.м., сарай, вбиральню, теплицю, свердловину та огорожу. Позивач вказує, що земельна ділянка не була приватизована, а тому право власності на неї не зареєстровано. Крім того, коштів на земельну ділянку у позивача не було, тому він був змушений продати квартиру та на отримані кошти придбав іншу однокімнатну квартиру, яку в подальшому продав та на кошти від продажу квартир побудував спірний садовий будинок. Загалом витрати на будівництво склали 360 тис. грн. На підставі викладеного позивач фактично проживав у спірному будинку. Разом з тим, у 2012 році між ним та відповідачами виникла сварка під час якої його вигнали з будинку. Подібна ситуація вже мала місце не один раз. У зв?язку з тим, що відповідачі не виконували домовленості, на підставі якої позивач передав їм у власність будинок, та не впускали його до будинку, позивач звертався до Національної поліції України в період з 2017 по теперішній час. Також, позивач з відповідачами намагалися вирішити конфлікти, які виникли на підставі фіктивного договору купівлі-продажу від 28.08.2007 року в судовому порядку. Так, рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22.12.2014 року у справі за №363/3821/13-ц за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про захист права власності на нерухоме майно шляхом виселення осіб, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Вишгородської районної державної адміністрації в особі відділу архітектури та містобудування, ОСОБА_2 , третя особа СТ «Підлісне» масиву «Світанок» про припинення права власності на нерухоме майно- будинок у зв?язку з його знищенням, про визнання права власності на частину будівельних матеріалів, у задоволенні позовних вимог за первісним та зустрічним позовом відмовлено.

Однак, рішенням зазначено, що суду не надано жодного доказу того, що відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 своїми діями порушують право власності або право користування майном позивачам ОСОБА_3 , ОСОБА_2 . Також, в рішенні зазначено, що право власності на будинок не зареєстроване. Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у справі за №2-879/2011 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22.12.2014 року у справі за №363/3821/13-ц у задоволенні апеляційної скарги відмовлено. Отже, жоден з використаних позивачем способів захисту не дав результату. Позивач вказує, що договір купівлі-продажу від 28.08.2007 року було укладено без наміру його реального виконання. Грошових коштів, передбачених договором від 28.08.2007 року, як ціна за будинок, позивачем отримано не було. Будинок було передано відповідачам, однак грошові кошти за будинок не сплачено. Більше того, ціна за будинок була вигадана, оскільки її зазначення в договорі було потрібне лише для вигляду. Оскільки фактично під виглядом договору купівлі-продажу було укладено договір дарування, зазначеним договором було введено в оману органи, які зареєстрували зазначений договір. Крім того, після укладення договору позивача було введено в оману самими відповідачами. Таким чином, договір купівлі-продажу від 28.08.2007 року, на думку позивача є фіктивним договором та має бути визнаний недійсним за рішенням суду.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 01.10.2024 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

29.10.2024 року до суду від позивача надійшло клопотання про усунення недоліків.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 30.10.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

26.12.2024 року до суду від представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Зачепіло З.Я. надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві зазначено, що відповідачка заперечує проти позовних вимог у повному обсязі. Вказано, що 28.08.2007 року відповідачка разом із тодішнім чоловіком ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу придбали спірний садовий будинок, який належав ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Договір був посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б. та зареєстрований у реєстрі за №3933. Право власності на будинок належним чином внесене до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Усі умови договору сторонами виконано. Об`єктом придбання був садовий будинок загальною площею 32,9 кв. м з господарськими спорудами. Земельна ділянка на момент укладення договору не була приватизована, однак рішенням Вишгородської міської ради від 26.09.2024 року за №47/21 ділянка площею 0,0525 га була передана у спільну часткову власність відповідачці та ОСОБА_3 . Представник відповідачки також зазначає, що після придбання будинку ОСОБА_3 власним коштом здійснив його добудову. Доводи позивача про фінансування цих робіт власними коштами, отриманими від продажу квартири, у суді не були доведені. Крім того, між сторонами раніше виникали спори щодо користування будинком та проживання в ньому, що призвело до тривалих судових процесів. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12.04.2017 року, залишеним без змін апеляційними та касаційними інстанціями, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним було відмовлено. Суд тоді виходив з того, що підстав для визнання договору недійсним чи розірваним не встановлено. Також у відзиві наголошується, що строк позовної давності на звернення з такими вимогами сплинув, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Окрім того, представник відповідачки зазначає, що позивач неодноразово вчиняв на відповідачку психологічний тиск, погрожував, чим спричинив їй моральну шкоду та матеріальні збитки, а також намагається заволодіти її майном, шляхом безпідставних судових позовів.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 08.01.2025 року витребувано в порядку ст. 84 ЦПК України у Київського державного нотаріального архіву: належним чином посвідчені копії матеріалів нотаріальної справі, на підставі яких приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б. 28.08.2007 року у м. Вишгороді посвідчений договір купівлі-продажу садового будинку з надвірними будівлями, розташованого на території АДРЕСА_1 , зареєстрованого в реєстрі за №10536; належним чином посвідчений витяг з журналу «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій» приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б. за 28.08.2007 року, на якому міститься запис під реєстровим номером №10536 та у приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б. належним чином посвідчені копії матеріалів нотаріальної справі, на підставі яких приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б. 28.08.2007 року у м. Вишгороді посвідчений договір купівлі-продажу садового будинку з надвірними будівлями, розташованого на території Вишгородського району Київської області в с. Хотянівка «Підлісне» СТ садівницького масиву «Світанок», вул. Головна, 109, зареєстрованого в реєстрі за №10536; належним чином посвідчений витяг з журналу «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій» приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б. за 28.08.2007 року, на якому міститься запис під реєстровим номером №10536.

Витребувані матеріали надійшли до суду 22.01.2025 року.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 05.02.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовну заяву та просили її задовольнити, посилалися на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу було укладено без наміру його виконання, грошові кошти позивач не отримав, фактично під виглядом договору купівлі-продажу було укладено договір дарування, для того щоб мінімізувати податки. Відповідачі позбавили позивача права користування будинком.

Відповідачі та їх представник в судовому засіданні щодо позову заперечували в повному обсязі, вважали його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, зазначивши, що зазначений будинок був куплений відповідачами у позивача, його матері та третьої особи, це дійсно був договір купівлі-продажу та позивач отримав за його продаж грошові кошти, які передавав особисто відповідач в день укладання та підписання договору. Гроші на придбання цього будинку відповідач отримав від продажу кімнати в комунальній квартирі, також йому допоміг грошима його батько, що мав власний бізнес. Потім відповідач в м. Умані продав квартиру своєї бабусі та за отримані грошу почав ремонт цього будинку та його добудову. В 2012 році позивач розлучився з дружиною та почав судитися з відповідачами. Дійсно деякий час відповідачі та позивач мешкали разом в цьому будинку, але із-за постійних конфліктів з боку позивача, вимушені були роз`їхатися. Відповідачі придбали за спірним договором купівлі-продажу садовий будинок, добудували його, приватизували земельну ділянку.

Третя особа в судовому засіданні ОСОБА_4 пояснила суду, що позов підтримує тому, що спірний будинок вони будували разом, потім донька позивача відповідачка по справі вийшла заміж та цей будинок віддали їй, грошей за нього не брали, в будинку продовжували мешкати позивач зі своєю матір`ю, при цьому відповідач почав перешкоджати позивачу мешкати в будинку та той вимушений був з`їхати. Станом на сьогодні, позивач мешкає у третьої особи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини:

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.12.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Фещук Н.І., ОСОБА_5 , ОСОБА_1 (позивач) та ОСОБА_4 (третя особа) отримали у спадок після померлого ОСОБА_8 садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в садівничому товаристві садівничого масиву «Світанок», АДРЕСА_1 . Садовий будинок зазначений в плані під літерою «А», цегляний, житловою площею 18,3 кв.м., сарай під літерою «Б», вбиральня під літерою «В», теплиця під літерою «Г», свердловина 1, огорожа 2-4, покриття І (Том 1, а.с. 13, 120, 220).

З витягів про реєстрації права власності на нерухоме майно №15680980, №15680807 та №15681132 від 22.08.2007 року вбачається, що право власності на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстровано за ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 по 1/3 частці кожному на підставі свідоцтва про право на спадщину за від 23.12.2004 року (Том 1, а.с. 221, 223, 225).

28.08.2007 року ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , як продавці, та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , як покупці уклали договір купівлі-продажу (надалі Договір), згідно умов якого продавці передають у власність покупцям, а покупці приймають у рівних частинах кожний садовий будинок з надвірними будівлями і сплачують за нього обговорену грошову суму на умовах даного договору. Садовий будинок, що є предметом даного договору розташований на території АДРЕСА_1 (Том 1, а.с.14, 121-122, Том 2, а.с. 62-63).

Відповідно до п. 4 цього договору - продаж садового будинку з надвірними будівлями за домовленістю сторін вчинено за 34 024 грн., які отримані продавцями від покупців до підписання цього договору в рівних частинах кожен. Підписання цього договору сторонами свідчить про те, що розрахунки за садовий будинок здійснені повністю та про відсутність претензій до покупців з боку продавців.

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно виданого Вишгородським бюро технічної інвентаризації 22.08.2007 року за №15681221 вартість садового будинку з надвірними будівлями, що відчужується становить 34 024 грн. (п. 5 договору).

З п. 6 договору слідує, що земельна ділянка, на якій знаходиться садовий будинок, не приватизована, акт на земельну ділянку не видавався.

У відповідності до п. 8 договору зазначену в цьому договорі ціну продажу продавці вважають вигідною для них, її розмір не пов`язаний зі збігом якихось важких обставин і повністю їх задовольняє.

Сторони домовились про те, що продавці нададуть садовий будинок з надвірними будівлями у розпорядження покупців 28.08.2007 року для безперешкодного користування ним з боку покупців шляхом передачі ключів від садового будинку та господарських споруд безпосередньо за місцем знаходження садового будинку та надвірних будівель (п. 9 договору).

Згідно з п. 10 договору продавці та покупці стверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Правові наслідки пов`язані з умисним зниженням дійсної суми договору, нотаріусом роз`яснено.

Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б. та зареєстровано за №10536.

Факт реєстрації спірного договору купівлі-продажу за №10536 підтверджується також витягом з реєстру для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Левчук О.Б. (Том 1, а.с. 218-219).

У позовній заяві позивач зазначав, що жодних грошових коштів за відчуження садового будинку він не отримував, а між ним та відповідачами було досягнуто домовленості щодо укладення договору купівлі-продажу, згідно якого, відповідачі набували право власності на спірний будинок, а позивач зберігав за собою право проживати у ньому як у власному помешканні, облаштувавши у ньому майстерню, де він створював картини. Разом з тим, у 2012 році між ним та відповідачами виник конфлікт, у ході якого його було фактично вигнано з будинку. Подібні ситуації, за твердженням позивача, мали місце неодноразово. У зв`язку з тим, що відповідачі не виконували домовленостей, на підставі яких позивач передав їм у власність спірний будинок, та перешкоджали йому у користуванні житлом, зокрема відмовляли у доступі до нього, позивач упродовж 2017 року і до теперішнього часу неодноразово звертався до органів Національної поліції України.

На підтвердження факту звернення до правоохоронних органів за захистом свої прав, щодо користування спірним будинком, позивачем долучено до матеріалів справи: довідку ПОГ СВГ ВП Вишгородського РУП ГУНП в Київській області за погодженням з начальником СВГ ВП Вишгородського РУП ГУНП в Київській області від 05.09.2022 року про розгляд звернення ОСОБА_1 ЖЄО від 13.08.2022 року за №13292; довідку ПОГ СВГ ВП Вишгородського РУП ГУНП в Київській області за погодженням з начальником СВГ ВП Вишгородського РУП ГУНП в Київській області від 23.09.2022 року про розгляд звернення ОСОБА_1 ЖЄО від 27.08.2022 року за №14104, за №14108; висновки за результатами перевірок звернень ОСОБА_1 від 26.10.2017 року, 02.11.2017 року, 12.03.2018 року та інші листи представників правоохоронних органів у відповідь на його звернення (Том 1, а.с. 32-42).

Крім того, сторони вже намагались вирішити спори в судовому порядку:

Так, в вересні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про захист права власності на нерухоме майно шляхом виселення осіб. В свою чергу, в січні 2014 року до суду звернувся ОСОБА_1 з зустрічним позовом до Вишгородської районної державної адміністрації в особі відділу архітектури та містобудування, ОСОБА_9 , третя особа садівницьке товариство «Підлісне» масиву «Світанок» про припинення права власності на нерухоме майно-будинок у зв`язку з його знищенням, про визнання права власності на 2/3 будівельних матеріалів та про визнання права на введення в експлуатацію збудованого житлового будинку з господарськими спорудами. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22.12.2014 року у справі №363/3821/13-ц в задоволенні первісного та зустрічного позову відмовлено (Том 1, а.с. 20-23).

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 24.09.2015 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22.12.2014 року залишено без змін (Том 1, а.с. 24-28, 154-158).

З постанови Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.11.2019 року вбачається, що у вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому, з урахуванням уточнень, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу садового будинку з надвірними будівлями, який розташований на території АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 ; визнати недійсним цей договір, розірвати вказаний договір купівлі-продажу; скасувати реєстрації права власності на вказаний садовий будинок, здійснену на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_2 . Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 12.04.2017 року (Том 2, а.с. 29-33), яке ухвалою Київського апеляційного суду від 04.10.2017 року (Том 2, а.с. 21-28) та постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.11.2019 року залишено без змін, відмовлено у задоволенні позову (Том 1, а.с. 161-172).

Під час касаційного перегляду судових рішень, Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції, які встановивши факт проведення покупцями розрахунку з продавцями за придбаний садовий будинок, що підтверджується умовами оспорюваного договору купівлі-продажу, а саме факт розрахунку за майно до моменту укладення такого правочину, що сторони підтвердили своїми підписами у договорі, відповідність договору вимогам закону, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

В квітні 2024 року адвокат Тарасенко І.В., діючи в інтересах ОСОБА_1 , звертався до ОСОБА_3 з вимогою про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення (Том 1, а.с. 126-128).

Рішенням Вишгородської міської ради Київської області сорок сьомої сесії VІІІ скликання №47/21 від 26.06.2024 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площе 0,0525 га (кадастровий номер :37:087:0162) гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_2 для колективного садівництва (код 01.06), яка розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Вишгородська міська територіальна громада, «Підлісне» садівниче товариство садівницького масиву «Світанок» та передано гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_2 , за умови дотримання земельного, містобудівного законодавства та виконання вимог, викладених у пунктах 3-5 даного рішення, у спільну часткову власність земельну ділянку площею 0,0525 га з кадастровим номером :37:087:0162 у розмірі часток у праві спільної власності на об?єкт нерухомого майна (садовий будинок) для колективного садівництва (код 01.06), яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (Том 1, а.с. 178).

З витягів з Державного реєстру речових прав від 31.10.2024 року за №401728156 та за №40178519 вбачається, що на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:75842095 від 31.10.2024 року, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :37:087:0162, площею 0,0525, зареєстровано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по частці кожному (Том 1, а.с. 150-151).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №408165431 від 16.12.2024 року вбачається, що право власності на садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по частці кожному (Том 1, а.с. 152-153).

Також, до матеріалів справи долучено копії технічних паспортів на спірний садовий будинок від 08.08.2013 року, від 24.12.2024 року та від 09.01.2025 року (Том 1, а.с. 241-250, Том 2, а.с. 1-20).

Представник відповідачки у відзиві на позовну заяву вказала, що позивач неодноразово вчиняв на відповідачку психологічний тиск, погрожував, чим спричинив їй моральну шкоду на підтвердження чого до матеріалів справи долучено направлення на консультацію психіатра ОСОБА_2 , діагноз - соматоформна вегетативна дисфункція, депресивний розлад (Том 2, а.с. 39).

Інші долучені до матеріалів справи докази, які не стосуються предмету спору судом не досліджувались та правова оцінка їм не надавалась.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, заслухавши учасників провадження, суд приходить до наступного:

Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до вимог ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:… 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір про закупівлю, який укладається відповідно до Закону України «Про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти», на вимогу замовника підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Відповідно до вимог ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Оспорюваний правочин відповідає переліченим вимогам закону, вчинений у письмовій формі з нотаріальним посвідченням, оскільки правочин, предметом якого є нерухоме майно (земельні ділянки, будівлі та ін.) підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Підстави недійсності правочину визначені у ст. 215 ЦК України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-5, ч. 6 ст. 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Згідно з вимогами ст. ст. 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За нормами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року - правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України).

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВС у складі колегії судової палати Касаційного цивільного суду від 28.07.2021 року у справі за №759/24061/19 (провадження за №61-8593св21).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або попереджати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином.

Такий правочин завжди укладається умисно. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1 та ч. 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину (постанова Верховного Суду України від 23.08.2017 року у справі за №306/2952/14-ц; постанова Верховного Суду України від 01.02.2017 року у справі за №6-2360цс16; постанова Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі за №442/3285/16-ц).

Разом з тим, ст. 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України принцип свободи договору є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом і сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акту законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Питання оплати товару врегульовано ст. 692 ЦК України, ч. 2 якої на покупця покладається обов`язок по сплаті продавцеві повної ціни переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно з ч. 1 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до ст. 530 цього Кодексу.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 80, 81 ЦПК України).

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, має навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Як убачається зі змісту оспорюваного договору, сторони засвідчили в ньому, що продаж садового будинку з надвірними будівлями за домовленістю сторін вчиняється за 34 024 грн., які отримані продавцями від покупців до підписання цього договору в рівних частинах кожний.

Підписанням цього договору сторони свідчать про те, що розрахунки за садовий будинок здійсненні повністю та про відсутність претензій до покупців з боку продавців.

Згідно із п. 5 зазначеного договору, відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Вишгородським бюро технічної інвентаризації 22.08.2007 року за №15681221 - вартість садового будинку з надвірними будівлями, що відчужується, становить 34024 грн.

Сторони також підтвердили, що цей договір відповідає їх дійсним намірам та не носить характер уявного та удаваного правочину. Правові наслідки, пов`язані з умисним заниження дійсної суми договору, особам, що підписали це договір, роз`яснено (п. 10).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З постанови Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.11.2019 року, вбачається, що Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції, які встановивши факт проведення покупцями розрахунку з продавцями з придбаний садовий будинок, що підтверджується умовами оспорюваного договору купівлі-продажу, а саме факт розрахунку за майно до моменту укладення такого правочину, що сторони підтвердили своїми підписами у договорі, відповідність договору вимогам закону, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту неотримання грошових коштів за договором купівлі-продажу від 28.08.2007 року, що укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , як продавцями та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , як покупцями предметом якого є садовий будинок розташований на території АДРЕСА_1 .

Твердження позивача про існування між ним та відповідачами домовленості щодо укладення договору купівлі-продажу, який за своєю правовою природою фактично мав бути договором дарування, відповідно до якого відповідачі набували б право власності на будинок, а позивач зберігав би можливість проживати в ньому як у власному та облаштувати в ньому майстерню для написання картин, суд не бере до уваги, оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем не надано, а відповідачі категорично їх заперечують.

Крім того, суд критично оцінює твердження позивача про те, що ціна за будинок була вигаданою та зазначена у договорі лише формально, оскільки як убачається з п. 5 оспорюваного договору, відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Вишгородським бюро технічної інвентаризації 22.08.2007 року за №15681221, вартість садового будинку з надвірними будівлями, що відчужувався, становила 34 024 грн. Отже, ціна садового будинку, який є предметом договору, була визначена на підставі офіційних даних витягу, а не довільно за домовленістю сторін, тому твердження позивача про її вигаданий характер є безпідставним і не можуть бути прийняте судом до уваги.

Оцінивши в сукупності подані сторонами докази, їх пояснення та заперечення, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України саме на позивача покладається обов`язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Проте позивачем не подано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наведені ним доводи. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню як такі, що є необґрунтованими та недоведеними, а підстав для їх задоволення судом не вбачається.

Щодо решти наведених учасниками справи аргументів, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в п. 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (за №4909/04). Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) за №303-A, п. 29).

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи, що судом відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову, то його вимоги щодо стягнення з відповідачів на свою користь судового збору теж є такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чернобильської АЕС у 1986 року, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 та, відповідно до ст. 5 ч. 1 п. ЗУ «Про судовий збір» є таким, що звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Частина 7 ст. 141 ЦПК України зазначає, що якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено та позивач звільнений від слати судового збору, останні необхідно компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 15, 202, 203, 215,216, 225 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 12, 13, 18, 81-83, 89, 141, 247, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_4 , про визнання договору недійсним залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 23.09.2025 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт за № НОМЕР_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідачі:

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ;

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_6 , останнє місце реєстрації: АДРЕСА_5 .

Третя особа: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт серії НОМЕР_7 , РНОКПП: НОМЕР_8 , адреса: АДРЕСА_6 .

Головуюча суддя: О.П. Дьоміна