Житомирський апеляційний суд
Справа №277/1303/24 Головуючий у 1-й інст. Корсун Т. Г.
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Борисюка Р.М.

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №277/1303/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтранст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Кривицька Валерія Сергіївна

на рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 05 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Корсун Т.Г.

встановив:

У вересні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 49 015,50 грн., понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422,40 грн. та на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 25.12.2022 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір № 6213346 про надання споживчого кредиту. Зазначений кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», затверджених наказом № 205-ОД від 10.02.2022. Сума наданого відповідачу кредиту становила 12 300,00 грн. строком на 360 днів. ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало повністю та надало кредит у сумі 12300,00 грн. шляхом зарахування коштів на платіжну картку відповідача. У період з 25.12.2022 по 24.09.2023 відповідачем здійснено оплату на рахунок первісного кредитора в розмірі 7 343,10 грн., які спрямовані на оплату процентів за користування грошовими коштами у розмірі 7 343,10 грн. Відповідач надалі оплати заборгованості за кредитним договором не здійснював. Враховуючи невиконання відповідачем своїх боргових зобов`язань перед кредитором 25.09.2023 між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом та позивачем у справі, як фактором, було укладено Договір факторингу № 25.09/23-Ф, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором, тобто новим кредитором стало ТОВ «Фінансова компанія «Фінтранст Україна». Про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «Авентус Україна» повідомило відповідача шляхом направлення на його електронну пошту, зазначену при укладенні кредитного договору, відповідного повідомлення. Таким чином, враховуючи, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором, просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 49 015,50 грн., з яких: сума кредиту - 12 300,00 грн., сума процентів за користування кредитом - 22 029,30 грн., нараховані проценти за 60 календарних днів 14686,20 грн.

Рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 05 грудня 2024 року позовні вимоги задоволено.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 6213346 від 25.12.2022 в сумі 49 015,50 грн., судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про часткове задоволення позову про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» кредитної заборгованості на суму 4 956,90 грн., що становить собою залишок тіла кредиту.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що 18 березня 2022 року ОСОБА_1 призваний на військову службу за призовом під час мобілізації в особливий період та направлений для проходження військової служби до Житомирського військового інституту ім. С.П.Корольова. В даний час капітан ОСОБА_1 проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 . Вказані обставини підтверджуються відповіддю на адвокатський запит в/ч НОМЕР_2 від 17.06.2025, випискою з послужного списку, відпускним квитком від 27.04.2025, довідкою від 31 травня 2025 року № 115. Таким чином, у період виконання умов договору № 6213346 про надання споживчого кредиту, а також станом на момент ухвалення судом першої інстанції рішення, ОСОБА_1 має статус військовослужбовця Збройних Сил України та на нього поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», тобто до нього не могла застосовуватись відповідальність у виді штрафних санкцій та пені за невиконання зобов`язань за користування кредитом, а також був відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом згідно договору, чого судом першої інстанції враховано не було.

Крім того, судом першої інстанції встановлено і не заперечується відповідачем, що ним дійсно було сплачено 7 343,10 грн. в рахунок погашення кредитної заборгованості, а не відсотків за його користування, що помилково було здійснено первісним кредитором. Тому враховуючи вказану суму сплачених коштів та норми п.15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», з відповідача на користь позивача підлягає стягненню лише тіло кредиту в розмірі 4 956,90 грн., з розрахунку: 12 300,00 грн. 7343, 10 грн. = 4956,90 грн., а вимоги про стягнення процентів за користування кредитом в розмірі 22029,30 грн. і нараховані проценти за 60 календарних днів 14 686,20 грн. до задоволення не підлягають. Також просив зменшити розмір витрат на професійну правничу допомог до 2 500,00 грн., оскільки вони є неспівмірними складності категорії справи, витраченим часом на надання таких послуг та зусиллям витраченим адвокатом для розгляду вказаної категорії справи.

Позивач правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 25.12.2022 ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 у електронному вигляді, за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна», шляхом підписання одноразовим ідентифікатором А549159, укладено електронний Договір про надання споживчого кредиту № 6213346 (а.с.24-34).

Відповідно до умов договору сума наданого відповідачу кредиту складає 12 300,00 грн. строком на 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 30 днів (п. 1.3, 1.4 договору).

Згідно п. 1.2 договору на умовах, встановлених договором, товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором.

Як вбачається із договору, сторони також погодили фіксовану процентну ставку за користування коштами кредиту, а саме: стандартна процентна ставка становить 1,99 % в день та застосовується у межах строку кредиту, знижена процентна ставка - 0,995 % в день та застосовується, якщо споживач до 24.01.2023 або протягом трьох календарних днів, що слідують за вказаною датою, сплатить кошти у сумі не менше суми першого платежу (п. 1.5.1, 1.5.2 договору).

У п. 1.8 договору вказано, що орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає за стандартною ставкою за весь строк користування кредиту 100 417,20 грн., за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 96 745,65 грн.

25 грудня 2022 відповідачем було підписано електронним цифровим підписом одноразовим ідентифікатором А549159 паспорт споживчого кредиту (а.с.36-39).

З розрахунку заборгованості за договором № 6213346 від 25.12.2022 вбачається, що загальна заборгованість відповідача складає 34 329,30 грн., з яких: основний борг 12 300,00 грн., сума процентів за користування кредитом 22 029,30 грн (а.с.42-55).

Також, у період з 25.12.2022 по 24.09.2023 відповідач здійснив платіж в розмірі 7 343,10 грн., які були віднесені первісним кредитором на оплату процентів, тому позивачем нараховано проценти за 60 календарних днів (25.09.2023-23.11.2023) в межах строку договору, 12 300,00 х 1, 99% = 244,77 грн. х 60 календарних днів = 14 686,20 грн.

25 вересня 2023 року між ТОВ «ФК «Фінтранст Україна» та ТОВ «Авентус Україна» було укладено договір факторингу №25.09/23-Ф, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Фінтранст Україна», як фактор зобов`язався передати грошові кошти у розпорядження клієнта - ТОВ «Авентус Україна» за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту (а.с.62-78).

Згідно п. 1.2. договору перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржника відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованості та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників - підтверджує факт переходу від клієнта до актора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно акта прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 25.09/23-Ф від 25.09.2023 та витягу з реєстру боржників право вимоги до яких перейшло до ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», ОСОБА_1 є боржником по кредитному договору № 6213346, сума заборгованості якого становить 34 329,30 грн., з яких: сума заборгованості за основною сумою боргу 12 300,00 грн., сума заборгованості за відсотками 22 029,30 грн. (а.с.18, 79, 80).

Як вбачається із наявного у матеріалах справи повідомлення про відступлення прав грошової вимоги електронним листом відповідача повідомлено про відступлення права грошової вимоги первісним кредитором ТОВ «Авентус Україна» новому - ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» (а.с.40).

Згідно письмової відповіді АТ «Ощадбанк» від 15.11.2024 за № 46/12-11/141298/2024, на ім`я відповідача ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_3 , на яку 27.12.2022 здійснено переказ коштів на суму 12 300,00 грн.

Задовольняючи позов в повному обсязі суд першої інстанції виходив із того, що відповідач після отримання кредитних коштів взяті на себе зобов`язання відповідно до укладеного договору не виконує, істотно їх порушує, що є підставою для стягнення з нього заборгованості за кредитним договором. Також суд дійшов висновку, що у даному випадку підстав для застосування до відповідача пільг, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей» не має, оскільки відповідач не надав доказів на підтвердження тих обставин, що у період виконання умов договору № 6213346 про надання споживчого кредиту він проходив військову службу.

Проте повністю з такими висновками суду погодитись неможливо виходячи з наступного.

За приписами ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.

Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладеність вищевказаного кредитного договору між відповідачем та відповідною фінансовою установою, невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення, отриманих в борг коштів та наявності в нього боргових зобов`язань перед позивачем, який набув прав вимоги за вищевказаним кредитним договором за договором відступлення прав вимоги.

В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч.1 ст.599 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (п.6 ст.81 ЦПК).

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Факт отримання ОСОБА_1 кредиту в розмірі 12 300,00 грн. останнім визнається. Однак він не погоджується із розміром нарахованої суми заборгованості за тілом кредиту та суми відсотків з підстав наявності у нього пільг передбачених п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та часткової оплати суми кредиту, які первісним кредитором помилково були віднесені на погашення суми заборгованості саме за відсотками, а не на тіло кредиту.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

У статті 1, 2 даного Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» закріплені гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей, за якими військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

В частині 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» визначено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Вищевказаний пункт Закону є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.

Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц та від 11 грудня 2019 року у справі № 521/7927/16-ц.

Верховний Суд у постанові від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) виклав висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей». У цій постанові Верховний Суд зазначив, що Національний банк України листом від 02 вересня 2014 року № 18-112/48620 надав роз`яснення, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142.

Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною.

Із відповіді на адвокатський запит в/ч НОМЕР_2 від 17.06.2025, виписки з послужного списку, відпускного квитка від 27.04.2025, довідки від 31 травня 2025 року № 115 вбачається, що молодший лейтенант ОСОБА_1 з 18 березня 2022 року призваний на військову службу під час мобілізації в особливий період та на даний час проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (а.с.224-235).

З урахуванням положень ст. 367 ЦПК України, з метою повного та всебічного розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе прийняти до розгляду долучені до апеляційної скарги на її обґрунтування стороною відповідача докази.

Таким чином, у період виконання умов договору № 6213346 про надання споживчого кредиту, а також станом на момент ухвалення судом першої інстанції рішення, ОСОБА_1 мав статус військовослужбовця Збройних Сил України та на нього поширювались пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», тобто до нього не могла застосовуватись відповідальність у виді штрафних санкцій та пені за невиконання зобов`язань за користування кредитом, а також був відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом згідно договору.

Крім того, судом першої інстанції встановлено і не заперечується відповідачем, що ним дійсно було сплачено 7 343,10 грн. в рахунок погашення кредитної заборгованості, а не відсотків за його користування, що помилково було віднесено первісним кредитором на погашення заборгованості за відсотками. Тому враховуючи вказану суму сплачених коштів та норми п.15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», з відповідача на користь позивача підлягає стягненню лише тіло кредиту в розмірі 4 956,90 грн., з розрахунку: 12 300,00 грн. 7 343, 10 грн. = 4 956,90 грн, а вимоги про стягнення процентів за користування кредитом в розмірі 22 029,30 грн. і нараховані проценти за 60 календарних днів 14686,20 грн. до задоволення не підлягають.

Суд першої інстанції, розглядаючи позов неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та внаслідок неправильного застосування норм матеріального права дійшов помилкового висновку в частині розміру заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтранст Україна» суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №6213346 від 25.12.2022 в розмірі 4 956,90 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, пропорційно до задоволених позовних вимог (10,1%) із відповідача на користь позивача підлягає стягненню 245,00 грн. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви та судові витрати, понесені на забезпечення професійної правничої допомоги, у розмірі 2 500,00 грн. З урахуванням положень ст. 137 ЦПК України колегія судів вважає, що вказана сума буде відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Крім того, пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги (100 %) з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 3 633,60 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Кривицька Валерія Сергіївна,задовольнити.

Рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 05 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 )на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтранст Україна» (, місцезнаходження: вул. Загородня, 15, офіс 118/2, м. Київ, 03159) суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №6213346 від 25.12.2022 в розмірі 4 956,90 грн., а також судовий збір в розмірі 245,00 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 2 500,00 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтранст Україна» на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3 633,60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2025 року.

Головуючий Судді