Справа № 539/5417/24
Провадження № 2/539/220/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2025 м.Лубни

Лубенський міськрайонний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Овчаренко О.Л.

за участі секретаря Ковтун І.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача Кузьмич Н.О.

представника відповідачів

та третьої особи Антіховича В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в місті Лубни Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_2 , про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,-

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Кузьмич Н.О. від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила визначити позивачу додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Лубни Полтавської області, на три місяці після набрання рішенням законної сили.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла тітка позивача ОСОБА_4 , яка була рідною сестрою матері позивача. На ім`я позивача померлою ОСОБА_4 22.11.2019 було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Лубенського нотаріального округу Юрченко М.А. Цим заповітом ОСОБА_4 після її смерті заповіла ОСОБА_1 належну їй земельну ділянку площею 3,710 га., яка знаходиться на території колишньої Духівської сільської ради Лубенського району Полтавської області. У померлої є син ОСОБА_2 (двоюрідний брат позивача), який спадщину не прийняв. Так як у тітки позивача були спадкоємці першої черги позивач навіть здогадуватись не могла, що існує заповіт, зроблений на неї. Про існування заповіту позивач дізналася у вересні 2024 року. Цей документ їй віддала її мати ОСОБА_5 та пояснила, що, зробивши заповіт, сестра віддала його їй та прохала нікому не говорити про її рішення. 13.09.2024 позивач звернулась до нотаріуса, яка у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_4 відмовила. Оскільки спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не відкривалась, постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії не видавалася. Вважає, що позивач пропустила строк для прийняття спадщини з поважних причин, оскільки ні на момент складання заповіту, ні на час смерті заповідача, ні напротязі шести місяців після смерті їй не було відомо про існування вказаного заповіту.

29.11.2024 судом було постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду дану позовну заяву, відкрито провадження у зазначеній цивільній справі та призначено підготовче засідання в порядку загального позовного провадження.

23.12.2024 представник третьої особи ОСОБА_2 адвокат Антіхович В.В. подав заперечення, в якому просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Позивач при формуванні своєї позиції зазначила неправдиві відомості та ґрунтує доводи виключно на припущеннях, не підтверджуючи жодного вказаного факту доказами. Визначальною обставиною обґрунтування позову є обставина, що позивач не знала про існування заповіту, а тому й не здійснила відповідних дій для прийняття спадщини після померлої. Даними твердженнями позивач вводить суд в оману, повідомляючи неправдиві факти. Позивач приховала від суду той факт, що сама возила спадкодавицю на посвідчення заповіту. Тобто, знаючи про існування заповіту, в шестимісячний строк для прийняття спадщини позивач до нотаріальної контори не звернулася, чим відмовилась від свого права на прийняття спадщини.

09.01.2025 судом постановлено ухвалу, якою витребувано від приватного нотаріуса Лубенського районного нотаріального округу полтавської області Юрченко М.А. певні докази; відкладено підготовче засідання.

13.03.2025 судом постановлено ухвалу, якою замінено первісного відповідача Територіальну громаду в особі Лубенської міської ради на належних відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; відкладено підготовче засідання.

23.12.2025 представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 адвокат Антіхович В.В. подав відзив на позов, в якому просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Позивач при формуванні своєї позиції зазначила неправдиві відомості та ґрунтує доводи виключно на припущеннях, не підтверджуючи жодного вказаного факту доказами. Визначальною обставиною обґрунтування позову є обставина, що позивач не знала про існування заповіту, а тому й не здійснила відповідних дій для прийняття спадщини після померлої. Даними твердженнями позивач вводить суд в оману, повідомляючи неправдиві факти. Позивач приховала від суду той факт, що сама возила спадкодавицю на посвідчення заповіту. ОСОБА_2 (третя особа по справі) являється сином померлої. Разом зі своєю дружиною займались постійним доглядом за померлою. В цьому завжди їм допомагали їхні діти, онуки померлої (відповідачі по справі). Інші родичі час від часу відвідували її в різні періоди, в тому числі і позивач. В один з таких приїздів, коли спадкодавиця сама перебувала за своєю адресою реєстрації, позивач спонукала її на посвідчення заповіту. Враховуючи той факт, що позивач знала про існування заповіту з моменту його посвідчення, обставини, на яких ґрунтується позовна заява, не відповідають дійсності. Тобто, знаючи про існування заповіту, в шестимісячний строк для прийняття спадщини позивач до нотаріальної контори не звернулася, чим відмовилась від свого права на прийняття спадщини.

03.04.2025 судом постановлено ухвалу, якою підготовче провадження у зазначеній цивільній справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Пояснила, що за життя її тітка ОСОБА_4 не казала їй, що хоче скласти заповіт, яким заповісти їй земельну ділянку. В кінці серпня 2024 року її мати ОСОБА_5 повідомила, що знайшла в своїх речах заповіт, який їй віддала тітка, коли ще була жива. Тітка казала її матері віддати цей заповіт їй, коли помре. Мати поклала цей заповіт у себе вдома і забула про нього, тому після смерті тітки не повідомила їй про заповіт. За життя тітки мати не казала їй про переданий їй тіткою заповіт. Хто супроводжував тітку для складання заповіту до нотаріуса їй невідомо. З тіткою вона ніколи до нотаріальної контори не ходила з будь-якого питання. Вона знала, що для подання заяви про прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, бо раніше оформлювала спадщину.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кузьмич Н.О. у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеному у позовній заяві.

Представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_2 адвокат Антіхович В.В. в судовому засіданні позов не визнав, заперечував проти його задоволення. Пояснив, що про існування заповіту на ім`я позивача було відомо сину померлої ОСОБА_2 та сусідам з 2019 2020 років. Чи повідомляв син померлої позивача про існування заповіту на її ім`я, а також чи повідомляли сусіди, йому невідомо. Позивачу було відомо про існування заповіту на її ім`я за життя спадкодавця, про це йому повідомив син померлої. Зі слів сина померлої ОСОБА_2 , складення ОСОБА_4 заповіту на ім`я позивача було ініціативою останньої, яка і відвела тітку до нотаріуса для складання заповіту. Тому заперечує проти задоволення позову, оскільки позивач була обізнана про існування заповіту ще за життя спадкодавця. Вважає, що позивач не довела належними доказами, що їй не було відомо про існування заповіту до вересня 2024 року. Два місці пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини не є незначним строком.

Третя особа ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що заперечує проти позову. ОСОБА_4 була його матір`ю, яка померла в січні 2024 року. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - це його сини. Позивач ОСОБА_1 - його двоюрідна сестра. Позивач знала про заповіт, який склала на її ім`я його мати. У позивача і його матері були нормальні відносини, вони спілкувались. Він дізнався про складений матір`ю заповіт на ім`я позивача 05.11.2024 від позивача. До листопада 2024 року розмови про заповіт не було. Мати, коли ще була жива, сказала йому, його дружині ОСОБА_6 та його синам про те, що щось зробила з паєм, що конкретно не сказала. Коли та за яких обставин було посвідчено заповіт йому невідомо. Про існування заповіту знала жінка на ім`я ОСОБА_7 , яка була подругою матері. Вона знала про заповіт до смерті матері, на кого складений не знала. Також про заповіт знали сусіди, на кого складений не знали. Він про все це дізнався, коли вже справа була в суді. До смерті матері ніхто не знав на кого складений заповіт.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, третьої особи та представників сторін, допитавши свідка, суд дійшов наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , є племінницею ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до копії заповіту від 22.11.2019, посвідченого приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Юрченко М.А., ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,710 га на території Духівської сільської ради Лубенського району Полтавської області, яка належить їй на підставі державного акту на право приватної власності на землю серія Р3 №665253, виданого 19.06.2003 Лубенською райдержадміністрацією, заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №404861063 від 21.11.2024 право власності на земельну ділянки площею 3,7078 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :04:008:0309, що розташована за адресою: Полтавська область, Лубенський район, Духівська сільська рада, зареєстровано за ОСОБА_4 .

Згідно копії свідоцтва про смерть, виданого Лубенським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, про що складено відповідний актовий запис №34.

З довідки від 12.11.2024 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 09.01.2024, зокрема, зареєстровані: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (померла ІНФОРМАЦІЯ_5 ) та її онуки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

З відповіді від 11.11.2024, наданої ОСОБА_1 приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Юрченко М.А., вбачається, що при перевірці по обліку даних Спадкового реєстру встановлено, що спадкова справа на майно ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , не заводилась. Роз`яснено, що у з в`язку з тим, що вона бажає прийняти спадщину, але у визначений законом шестимісячний термін не подала заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори, вона може у судовому порядку встановити додатковий строк, достатній для подачі заяви про прийняття спадщини.

З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 04.02.2025 вбачається, що спадкова справа після смерті ОСОБА_4 , як померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилась.

Допитана в якості свідка ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що позивач ОСОБА_1 є її донькою. Її сестра ОСОБА_4 приблизно у 2019 році склала заповіт, яким заповіла належну їй земельну ділянку позивачу. Про це сестра їй сказала в 2019 році. Восени 2019 року сестра дала їй заповіт і сказала, щоб вона зберігала його в себе і нікому не показувала, щоб ніхто про нього не знав. Вона заховала заповіт у себе вдома під матрац. Сестра померла взимку, в якому році не пам`ятає. До смерті сестри вона про заповіт нікому не казала. Вона віддала заповіт доньці коли сестра вже померла. Коли вона сказала доньці про заповіт, сестра ще була жива. Коли сказала доньці про заповіт, сестра вже померла.

Судом взято до уваги показання свідка тільки в тій частині, що восени 2019 року її сестра ОСОБА_4 дала їй заповіт і сказала, щоб вона зберігала його в себе і нікому не показувала, щоб ніхто про нього не знав. Вона заховала заповіт у себе вдома під матрац. Показання свідка в іншій частині, а саме повідомлення нею позивача про складений на її ім`я заповіт, суд до уваги не бере, оскільки свідок не надала у судовому засіданні чіткої та однозначної відповіді з цього питання, плутаючись у датах та надаючи протилежні відповіді.

Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України). Згідно з положеннями ч.1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин. Спадкоємцями за законом є родичі, члени сім`ї спадкодавця, які одержують право на спадкування почергово у відповідності до черг, визначених в статтях 1261-1265 ЦК України. За правилами ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, що передбачено ч.1 ст. 1270 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними. Подібний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17. З указаним висновком погодився Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2019 року у справі № 643/3049/16-ц (провадження № 61-39398св18). Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. При цьому, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Подібна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі № 381/4482/16-ц (провадження № 61-12844св18).

Спадкове законодавство засновується на принципі переваги формального волевиявлення спадкодавця (заповіту) над положеннями закону, спадкоємці за законом спадкують тільки у випадках відсутності заповіту, визнання його недійсним, нерозподілення заповідачем усієї спадщини або неприйняття (відмови від прийняття) спадщини спадкоємцями, призначеними у заповіті (частина друга статті 1223 ЦК України). 04 березня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 133/1880/18, провадження № 61-12000св19 (ЄДРСРУ № 88232181) вказав, що у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. В якості поважної причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини позивач ОСОБА_1 зазначила необізнаність про існування заповіту. У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, провадження № 61-38298св18, викладено висновок, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини. Суд у цій справі виходив з того, що позивач на час відкриття спадщини не проживав із спадкодавцем, про наявність заповіту, складеного на його користь, дізнався поза межами строку, передбаченого частиною першою статті 1270 ЦК України. Такі обставини свідчать про поважність причин, пов`язаних з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця при поданні заяви про прийняття спадщини, що є підставою для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Верховний Суд у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 671/308/20 (провадження № 61-16392св20) дійшов висновку, що у випадку, якби позивач не був спадкоємцем першої черги, він дійсно не мав би підстав звертатися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, аж доки не дізнався би про існування заповіту, і така обставина могла бути підставою для подання заяви про надання додаткового строку. Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на момент відкриття спадщини з померлою ОСОБА_4 не проживала. Позивач не є спадкоємцем першої черги та була обізнана про те, що у померлої є син ОСОБА_2 , який є спадкоємцем першої черги. Спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилась. Відповідно нотаріус не вчиняв дії для повідомлення про відкриття спадщини чи виклику спадкоємця за заповітом ОСОБА_1 . Як зазначила у судовому засіданні позивач, про наявність заповіту вона дізналась в кінці серпня 2024 року від своєї матері ОСОБА_5 . Зазначене стороною відповідачів та третьої особи не спростовано. Твердження представника відповідачів та третьої особи щодо обізнаності позивача про існування складеного на її ім`я заповіту з моменту його посвідчення не підтвердженні жодними доказами. За таких обставин судом взято до уваги доводи позивача щодо необізнаності про наявність заповіту на своє ім`я. На переконання суду саме ця обставина унеможливила вчасне звернення позивача до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що зазначена обставина є поважною, такою, що пов`язана з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для позивача, а тому нею з поважної причини було пропущено строк для подачі заяви для прийняття спадщини, та відповідно до ст. 1272 ЦК України суд вважає за можливе визначити позивачу додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом в три місяці. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що позов задоволено, проте відповідачі не порушували своїми діями або бездіяльністю права позивача. Цей спір виник виключно внаслідок бездіяльності самої позивача, яка була зумовлена непереборними обставинами. Отже, стягнення судових витрат з відповідачів буде несправедливим та суперечитиме цільовому тлумаченню статті 141 ЦПК України, згідно із яким, на думку суду, судові витрати стягуються з того відповідача, дії або бездіяльність якого спричинили виникнення судового спору. На підставі викладеного, керуючись статтями 10, 12, 13, 76, 141, 200, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_2 , про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини задовольнити.

Визначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 у місті Лубни Полтавської області, тривалістю три місяці з дня набрання цим рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення в повному обсязі складено та підписано 26.09.2025.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідачі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 . ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 . Третя особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 .

Суддя О.Л. Овчаренко