ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5289/25 Справа № 212/23/25 Суддя у 1-й інстанції - Колочко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 212/23/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Покровського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 березня 2025 року, яке ухвалено суддею Колочко О.В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 17 березня 2025 року,

УСТАНОВИВ:

В грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача Покровського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування шкоди.

В обґрунтування вимог позивач посилалась на те, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня 2024 року в цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Покровського ВДВС Толстової В.С. апеляційну скаргу було задоволено частково, скасовано постанову від 22 вересня 2016 року про відкриття виконавчого провадження № 52335160 винесену державним виконавцем.

Позивач вважає дії Покровського ВДВС такими, які спричинили (моральних страждань) невизначеність у праві користування та розпорядження своїм майном (матеріальних страждань). Втрата права на розпорядження майном шляхом накладення обмеження на його відчуження, яке було накладене державним виконавцем, на думку позивача, може бути підставою для стягнення збитків із ДВС внаслідок втрати доходу від його оренди або продажу в розмірі 196 000 (2500+3000+4000+4500+5000+5500) місячний дохід від здачі в оренду свого майна 7 років (період обмеження на користування майном, накладений ДВС). Також, зважаючи на те, що органом державної виконавчої служби було їй спричинено матеріальні збитки, то є підстави для стягнення моральної шкоди 113 400 грн (1700+1900+2100+2300+2500+2700+3000) прожитковий мінімум з 2017 року по 2024 рік.

На підставі наведенного позивач просила суд стягнути з відповідача спричинені майнові збитки у розмірі 196 000 грн та моральні збитки у розмірі 113 400 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивачки.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до ст.1174 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження». Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоди, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Таким чинном наявність постанови Дніпропетровського апеляційного суду від 15 серпня 2024 року в цивільній справі 212/860/24 та рішенням Міністерства юстиції, щодо притягнення керівника відповідного органу державної виконавчої служби і є підтвердженням протиправних (неправомірних) дій.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості

Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини,навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника Покровського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Корсака О.В., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивачки, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення,з наступних підстав.

Як установлено судом та вбачається із матеріалів справи, постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року, ухваленою у цивільній справі № 212/860/24 за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Покровського відділу ДВС у м. Кривому Розі, постанову від 22 вересня 2016 року про відкриття виконавчого провадження № 52335160, винесену державним виконавцем Покровського відділу ДВС у м. Кривому Розі скасовано у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Зі змісту вказаної постанови слідує, що 18 квітня 2014 року Жовтневим районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області винесено судовий наказ у справі № 212/3372/14-ц, 2-н/212/1263/14, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість в розмірі 8 946 грн 90 коп та судовий збір у сумі 121 грн 80 коп, судовий наказ видано до виконання; 22 вересня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття провадження.

На виконанні у Покровському відділу ВДВС у м. Кривому Розі перебували виконавчі провадження, у яких позивач мала статус боржника, а саме: ВП № 52335160 з примусового виконання судового наказу № 212/3372/14-ц, 2-н/212/1263/14 від 13 серпня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованості у сумі 8 946,90 грн, судового збору в сумі 121,80 грн, у якому виконавче провадження було відкрито 22 червня 2016 року і завершено 27 червня 2017 року на підставі п. 2 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» (повернуто стягувачу), кошти не стягувалися.

ВП № 58150494 з примусового виконання судового наказу № 212/3372/14-ц, 2-н/212/1263/14 від 13 серпня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованості у сумі 9068,70 грн, у якому виконавче провадження було відкрито 21 січня 2019 року і завершено 27 листопада 2019 року на підставі п. 2 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» (повернуто стягувачу), кошти не стягувалися;

ВП № 63599684 з примусового виконання судового наказу № 212/3372/14-ц, 2-н/212/1263/14 від 13 серпня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованості у сумі 9 068,70 грн, у якому виконавче провадження було відкрито 16 листопада 2020 року і завершено 29 вересня 2021 року на підставі п. 2 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» (повернуто стягувачу), кошти не стягувалися;

ВП № 70766082 з примусового виконання судового наказу № 212/3372/14-ц, 2-н/212/1263/14 від 13 серпня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованості у сумі 9 068,70 грн, у якому виконавче провадження було відкрито 16 січня 2023 року і завершено 30 жовтня 2023 року на підставі п. 2 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» (повернуто стягувачу), кошти не стягувалися;

ВП № 75318964 з примусового виконання судового наказу № 212/3372/14-ц, 2-н/212/1263/14 від 13 серпня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованості у сумі 8 946,90 грн, у якому виконавче провадження було відкрито 18 червня 2024 року і завершено 27 червня 2017 року на підставі п. 2 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» (повернуто стягувачу), кошти не стягувалися.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 , останній на праві власності належить нерухоме майно: квартира за адресою: АДРЕСА_1 з 07 травня 2024 року; квартира за адресою: АДРЕСА_2 з 21 серпня 2018 року; квартира за адресою: АДРЕСА_3 з 21 серпня 2018 року; відомості про обтяження, заборону відчуження відсутні.

З копії листа Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 17 грудня 2024 року вбачається, що Управлінням забезпечення примусового виконання рішень у Дніпропетровській області розглянуто звернення ОСОБА_1 і повідомлено останню про те, що на виконанні в Покровському ВДВС у м. Кривому Розі перебувало виконавче провадження № 52335160 з примусового виконання судового наказу № 212/3372/14-ц (2-н/212/1263/14), виданого 13 серпня 2014 року Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу про стягнення з ОСОБА_1 на користь ДП «Криворізька теплоцентраль» заборгованості в розмірі 8946,90 грн, судового збору в сумі 121,80 грн, за яким державним виконавцем 19 вересня 2024 року винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, оскільки постаново. Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року у справі № 212/860/24 постанова від 22 вересня 2016 року про відкриття виконавчого провадження скасована, у зв`язку з пропущенням строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, передбаченого ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про виконавче провадження»; начальником Покровського ВДВС у м. Кривому Розі здійснена перевірка матеріалів виконавчих проваджень №№ 58150494, 63599684, 70766082, 75318964 з примусового виконання судового наказу № 212/3372/14-ц (2-н/212/1263/14) (повторне пред`явлення), скасовані постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки при першому пред`явлені зазначеного провадження пропущений строк пред`явлення до виконання, державними виконавцями по кожному виконавчому провадженню винесені повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання та скасовані усі заходи примусового виконання.

Крім того, у вказаному листі повідомлено ОСОБА_1 , що наразі вирішується питання щодо направлення на розгляд начальнику Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подання про притягнення до дисциплінарної відповідальності начальника Покровського ВДВС у м. Кривому Розі, про що її додатково буде повідомлено.

Звертаючись до суду з позовом до Покровського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування шкоди позивачка посилалась на те, що діями Покровського ВДВС їй було спричинили моральні страждання.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивачки, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела належними та допустимими доказами те, що діями відповідача їй були завдані майнові збитки та заподіяна моральна шкода, у чому вони полягають, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діями відповідача та з того, що позивач не зазначила, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч. 1 та ч. 4 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Тобто, ч.1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме: особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди і серед інших, наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Фактично підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтею 1174 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок, як елемент цивільного правопорушення, виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки зaподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Разом з тим, згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 5 вказаної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілої спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (пункт 9 вказаної Постанови).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Вказаний висновок викладений в Постанові Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 638/8636/17-ц.

Таким чином, відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Факт наявності моральної шкоди потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки така шкода є самостійним видом шкоди, і умовою цивільно-правової відповідальності.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у Постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу, сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як слідує з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 у своїй позовній заяві вказує про завдану їй матеріальну та моральну шкоду, внаслідок неправомірних дій державного виконавця відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі, зокрема щодо порушення її права користуатися та розпоряджатися майном.

Як на підтвердження своїх позовних вимог позивач посилається на постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 серпня 2024 року у справі № 212/860/24, та відповідь Міністерства юстиції.

Зазначеною вище постановою суду скаргу ОСОБА_1 було задоволено частково, постанову від 22 вересня 2016 року про відкриття виконавчого провадження № 52335160, винесену державним виконавцем Покровського відділу ДВС у м. Кривому Розі скасовано у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що вказана обставина не може бути єдиною й безумовною підставою для відшкодування позивачу матеріальної та моральної шкоди, оскільки в даному випадку доведенню підлягають не лише факт порушення, але і факт завдання такими діями чи бездіяльністю матеріальної та моральної шкоди та шкоди здоров`ю.

З доданих до позовної заяви позивачем ОСОБА_1 копій документів не вбачається, що діями або бездіяльністю державного виконавця завдано будь-якої шкоди позивачу, яка у виконавчому провадженні мала статус боржника, нею не обґрунтований розмір як матеріальної шкоди, так і моральної, не наведені міркування, з яких вона виходила при визначення заявлених розмірів шкоди.

Посилання позивача на порушене право власності не підтверджено жодними доказами, зокрема і упущена вигода від неможливості розпорядження та користування майном, при цьому не зазначено яким саме майном, і у зв`язку з чим ОСОБА_1 не мала можливості користуватися та розпоряджатися цим майном, за відсутності доказів на підтвердження будь-яких обтяжень такого майна.

Також, позивачем не доведено порушене її право на відчуження майна з наведених судом підстав, не надані докази неможливості відчуження позивачем такого майна, наприклад відмови нотаріуса у проведенні відповідної нотаріальної дії щодо реєстрації правочину тощо.

Крім того незрозумілим є наведений позивачем розрахунок майнових збитків у розмірі 196 000 грн з посиланням на неможливість відчуження майна, не наведена оцінка такого майна і навіть не зазначене яке саме майно і яким чином на такі її права вплинуло відкриття державним виконавцем виконавчого провадження з примусового стягнення заборгованості по комунальним послугам у розмірі 8 946,90 грн у період з 2016 року по 2024 рік.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог позивача, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної їй будь-якої шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що на підставі статті 81 ЦПК України, є процесуальним обов`язком позивача.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 березня 2025 року- залишенню без змін.

Щодо розподілу судових витрат.

Порядок розгляду справ окремого провадження визначений статтею 294 ЦПК України, відповідно до частини сьомої якої при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

У справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи (частина третястатті 42 ЦПК України).

З огляду на викладене відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, можливе у справах позовного провадження, але у справах окремого провадження, з урахуванням особливостей розгляду цих справ, судові витрати не відшкодовуються.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 263/1265/18 та від 16.11.2022 у справі № 214/4179/21, постанова ОП КЦС від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22.

За таких обставин, судові витрати, понесені ОСОБА_1 при поданні апеляційної скарги, слід залишити за апелянтом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 березня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 19 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: