Провадження № 22-ц/4808/1303/25
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Мальцевої Є.Є., Томин О.О.,

секретаря: Гудяк Х.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського національного медичного університету про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Польської М.В., ухвалене 27 червня 2025 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Івано-Франківського національного медичного університету про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов обгрунтований тим, що 11 квітня 2024 року її прийнято на посаду старшого лаборанта кафедри офтальмології Івано-Франківського національного медичного університету. Перед працевлаштуванням її не було попереджено про прийняття на роботу з випробувальним терміном. Так, в заяві про прийняття на роботу така умова зазначена не була, а з наказом про прийняття на роботу її не ознайомлювали. Тобто позивачка приступила до роботи, не знаючи, що її прийнято на випробувальний термін три місяці.

11 червня 2024 року її було звільнено з займаної посади за ст.40 п.11 ч.1 в зв`язку зі встановленням невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування. Про звільнення було повідомлено направленим поштою листом тільки 23 липня 2024 року. Вважала звільнення незаконним, оскільки відповідачем не було дотримано встановленої законом процедури звільнення. Про таке звільнення її мали попередити за 3 робочі дні, чого зроблено не було, оскільки вона в цей час не працювала.

За наведених обставин просила поновити її на посаді старшого лаборанта кафедри офтальмології Івано-Франківського національного медичного університету та виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Вважає, що судом не враховано, що під час прийняття на роботу між нею та роботодавцем не було погоджено випробувального терміну. Так, в заяві про прийняття на роботу вона про це не вказувала, угоди з цього приводу немає, а з наказом про прийняття на роботу її не ознайомлювали.

Посилається на норму статті 28 КЗпП України, відповідно до якої роботодавець при звільненні працівника через непроходження випробувального терміну повинен письмово повідомити про це працівника. Проте, цього зроблено не було, що визнав представник відповідача, зазначивши про неможливість додзвонитись до позивачки. Проте, в подальшому зазначив, що 05 червня 2024 року роботодавцем були відправлені поштовим шляхом попередження на адресу проживання позивачки. Зазначає, що згідно табелю робочого часу в червні вона працювала у всі дні, і отже була присутня на робочому місці, а тому в роботодавця не було перешкод для ознайомлення її з попередженням про звільнення.

Скаржниця зазначає, що суд врахував обставини, не підтверджені доказами, зокрема нібито поштові відправлення відповідача у червні 2024 року, яких немає в матеріалах справи. Водночас суд відмовив у долученні доказів здійснення нею дзвінків і повідомлень відповідачу. Спершу відповідач стверджував, що позивачка була відсутня на роботі 11 червня 2024 року, а згодом подав акт про відмову від підписання наказу про звільнення.

Скаржниця вважає, що суд не врахував також порушення роботодавцем вимог статті 47 КЗпП, оскільки їй не було видано копію наказу про звільнення, а лише витяг з нього.

За наведених обставин просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позов.

У відзиві на апеляційну скаргу директор Івано-Франківського національного медичного університету покликався на законність та обґрунтованість рішення суду. Натомість, доводи апеляційної скарги вважає такими, що не містять підстав для його скасування.

Вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не була ознайомлена з наказом про прийняття на роботу та не знала про випробувальний термін. Вказане спростовується тим, що позивачка підписала особову картку працівника, де зазначено, що наказ №125-О від 10.04.2024 з випробувальним терміном 3 місяці. Крім того, на її заяві від 04.04.2024 є резолюція ректора щодо випробувального терміну, і про це їй було відомо, що підтвердили свідки.

Зазначає, що звільнення ОСОБА_1 здійснене у межах строку випробування на підставі ст. 28 КЗпП, з урахуванням негативних результатів випробування - невиконання посадових обов`язків, встановлених інструкцією. Так, у період випробувального терміну дії позивачки свідчили про неналежне виконання посадових обов`язків і недобросовісне ставлення до роботи. В окремих випадках фіксувалося свідоме ухилення від спілкування з безпосереднім керівником і кадровою службою. З огляду на це, роботодавцем було обґрунтовано зроблено висновок про невідповідність працівника займаній посаді, що й стало підставою для звільнення.

Крім того, повідомлення про звільнення позивачки було здійснене належним чином. Так, 0304 червня 2024 року працівники університету неодноразово намагалися вручити його позивачці, що підтверджується актами та свідками. Їй телефонували, але вона не відповідала й ігнорувала звернення працівників відділу кадрів та завідувача кафедри. У суді сама ОСОБА_1 визнала, що знала про пошук її керівником, однак до відділу кадрів чи керівника не з`явилася. Це свідчить про свідоме ухилення від отримання повідомлення та належну обізнаність. 05 червня 2024 року позивачці поштою направлено письмове повідомлення про звільнення за результатами випробування.

Сторони, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. Враховуючи належність повідомлення сторін, суд відповідно до положень статті 372 ЦПК України не вбачає перешкод розглядові справи у відсутності учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що доводи позивачки щодо її необізнаності про прийняття на роботу з випробувальним терміном, неознайомлення з посадовою інструкцією та неповідомлення про звільнення не знайшли підтвердження й спростовуються письмовими доказами, а також показаннями свідків.

З вказаними висновками колегія суддів погоджується.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно підпункту 2 п.1 витягу Наказу №125-0 від 10.04.2024 ОСОБА_1 була прийнята на роботу на посаду старшого лаборанта кафедри офтальмології Івано-Франківського національного медичного університету з 11.04.2024 з випробувальним терміном на 3 місяці (а.с.35). Підставою для прийняття на роботу стала заява позивачки від 04.04.2024, на якій керівником зроблено відмітку: «до наказу від 08.04.2024 р., з випробувальним терміном 3 міс.» (а.с.36).

11.04.2024, у перший робочий день ОСОБА_1 , працівником відділу кадрів було заповнено її особову картку. У розділі 4 «Призначення і переведення» зазначено назву структурного підрозділу, посаду, наказ від 10.04.2024 та примітку «з випроб. терм. 3 міс.», а в наступній колонці міститься підпис ОСОБА_1 (а.с.35-36).

Також 11.04.2024 у трудову книжку позивачки було внесено запис за №09 прийнята на посаду старшого лаборанта кафедри офтальмології Івано-Франківського національного медичного університету за основним місцем роботи з випробувальним терміном на 3 місяці, підстава наказ №125-0 від 10.04.2024 (а.с.6).

Отже, випробувальний термін було встановлено за згодою сторін. Наказ №125-О від 10.04.2024 позивачка під час роботи не оскаржувала, а як зазначено вище була з ним ознайомлена.

03.06.2024 завідувач кафедри офтальмології ОСОБА_2 подала ректору доповідну записку про те, що старший лаборант не виконує своїх посадових обов`язків або виконує їх не на належному рівні, а саме: неправильно заповнила відомості успішності студентів 4-го курсу про здачу підсумкового модульного контролю, не передала ці відомості в деканати для формування рейтингу студентів, не відповідає на телефонні дзвінки, не виконує доручення зав. кафедри, а саме не створила аркуші ознайомлення до посадових інструкцій, положення про кафедру, не привела документацію у відповідність до номенклатури справ кафедри, не підписалася сама про ознайомлення з Посадовою інструкцією, не з`являється у відділ кадрів. Тому, просить звільнити з роботи старшого лаборанта ОСОБА_1 , як таку що не пройшла випробувальний термін (а.с.37).

03.06.2024 та 04.06.2024 протягом двох робочих днів позивачка не реагувала на телефонні дзвінки та виклики до кадрової служби для отримання повідомлення про звільнення за результатами випробування, у зв`язку з чим були складені акти «Про відмову ОСОБА_1 ознайомитись у відділі кадрів Університету з повідомленням про її звільнення та з`ясування інформації про причини її нез`явлення у відділ кадрів» (а.с. 39, 41).

Відповідно до підпункту 4 п. 5 наказу №197-О від 11.06.2024 ОСОБА_1 була звільнена з посади старшого лаборанта кафедри офтальмології Івано-Франківського національного медичного університету на підставі п. 11 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з встановленою невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваній роботі протягом випробувального терміну (а.с. 4). Підставою для видання наказу зазначено службову записку та акти. У графі про ознайомлення з наказом міститься підпис позивачки.

11.06.2024 ОСОБА_1 відмовилася з`явитися для ознайомлення з наказом про звільнення, отримання копії та трудової книжки, про що складено відповідний Акт (а.с.43).

03.07.2024 та 23.07.2024 на поштову адресу позивачки направлялись листи про необхідність отримання трудової книжки у відділі кадрів мед університету (а.с.44). Лист від 23.07.2024 долучено самою позивачкою до матеріалів справи.

01.08.2024 ОСОБА_1 звернулася на електронну адресу відповідача з листом про проведення з нею повного розрахунку. 08.08.2024 за результатами перевірки фактів, викладених у зверненні ОСОБА_1 щодо не проведення з нею повного розрахунку при звільненні з врахуванням оплати заробітної плати за червень місяць 2024 року до дня звільнення, проведення виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки (5 днів) складено Акт про порушення щодо непроведення повного розрахунку при звільненні, в порушення ст. 116,117 КЗпП України (а.с.109-110). Комісією рекомендовано виплатити середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку з ОСОБА_1 . За дані недоліки завідувач кафедри та начальник відділу кадрів отримали догану від ректора.

На підставі наказу ректора №256-0 від 06.08.2024р. було виплачено позивачу середній заробіток по 08.08.2024р. та грошову компенсацію за 5 днів невикористаної щорічної відпустки у сумі 15503.52грн. (а.с.111), подано нові дані до пенсійного фонду по доходах позивача.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частина шоста статті 43 Конституції України).

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно із частиною першою статті 26 КЗпП України при укладенні трудового договору може бути встановлено обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.

У період випробування на працівників поширюється законодавство про працю (частина друга статті 26 КЗпП України).

Згідно із частиною першою статті 27 КЗпП України строк випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації - шести місяців.

У разі встановлення роботодавцем невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі, він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення (частина друга статті 28 КЗпП України).

Пунктом 11 частини першої статті 40 КЗпП України передбачена можливість звільнення працівника через встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.

Звільнення на підставі пункту 11 статті 40 КЗпП України, з урахуванням частини другої статті 28 КЗпП України, має відбуватися за наступних умов: 1) встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі; 2) письмове попередження працівника за три дні; 3) звільнення проводиться протягом строку випробування.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 із займаної посади з випробувальним терміном було проведено відповідно до норм трудового законодавства.

Апеляційний суд не бере до уваги доводи скарги про те, що позивачка не була ознайомлена з наказом про прийняття на роботу та не знала про встановлення випробувального терміну. Такі твердження є безпідставними, оскільки позивачка засвідчила своїм підписом особову картку працівника, де зафіксовано інформацію про наказ №125-О від 10.04.2024 із випробувальним терміном 3 місяці. На заяві позивачки від 04.04.2024 міститься письмова резолюція ректора щодо умов випробування. Крім того, обізнаність позивачки про випробувальний термін підтверджена показаннями свідків.

Посилання скаржниці на те, що її не було належно повідомлено про звільнення, спростовується встановленими судом доказами, а саме актами №1 та №2 від 03.06.2024 та 05.06.2024 «Про відмову ОСОБА_1 ознайомитись у відділі кадрів Університету з повідомленням про її звільнення та з`ясування інформації про причини її нез`явлення у відділ кадрів», а також показаннями свідків, допитаних в суді першої інстанції. Посилання позивачки на нібито відсутність на роботі у червні 2024 року є безпідставними, оскільки вона не надала жодних доказів на підтвердження законних підстав такої відсутності (лікарняний, відпустка тощо), а у власних поясненнях зазначала, що перебувала на роботі.

Зважаючи на встановлені обставини, колегія погоджується з висновком суду, що відповідач не зміг ознайомити позивачку з наказом про звільнення до закінчення випробувального терміну не зі своєї вини, а внаслідок її ухилення від отримання документації.

Крім того, варто зауважити, що наявність чи відсутність недотримання триденного строку, визначеного статтею 28 КЗпП України, сама по собі не може бути підставою для визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі.

Подібний висновок міститься й у раніше прийнятій постанові Верховного Суду від 21 лютого 2019 року у справі № 753/4885/18 (провадження № 61-46063св18).

Колегія бере до уваги посилання скаржниці на статтю 47 КЗпП щодо обов`язку роботодавця видати копію наказу про звільнення. Однак, зважаючи на встановлені обставини та значну кількість працівників відповідача, видача витягу у даному випадку була зумовлена об`єктивними організаційними причинами та спрямована на нерозголошення відомостей про інших працівників, що містяться у зведеному наказі.

Отже, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про те, що звільнення позивача за п.11 ч. 1 ст. 40 КЗпП України здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору. Фактично вони зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.

З огляду на викладене, підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення відсутні.

Керуючись статтями 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 27 червня 2025 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: Є.Є. Мальцева

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 29 вересня 2025 року.