Справа № 136/866/24
Провадження № 22-ц/801/1889/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іванець О. Д.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 рокуСправа № 136/866/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Матківської М.В., Стадника І.М.

з участю секретаря судового засідання: Кахно О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 136/866/24 за позовом ОСОБА_1 до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області про зобов`язання вчинити дії,

за апеляційною скаргою Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 02 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Іванець О. Д., -

встановив:

Короткий зміст вимог

У травні 2024 року позивач ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області про зобов`язання вчинити дії по виділенню їй із резервного фонду земель запасу земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Липовецького районного суду від 07 вересня 2023 року за нею визнано право по спадщині за законом на земельну ділянку згідно сертифікату на право на земельну частку (пай), серії ВН №0359173, що належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на підставі рішення Липовецької РДА №314 від 17.09.1996 про передачу йому земельної ділянки, розташованої на території с. Скитка, Вінницької області. Таким чином, вона набула право на земельну частку (пай). 13.02.2024 року вона звернулась із заявою до Липовецької міської ради про виділення їй земельної частки (паю) в натурі на місцевості та надання дозволу на виготовлення документації із землеустрою за рахунок земель запасу Липовецької територіальної громади за межами с. Скитки. До заяви додала необхідні документи і копію рішення Липовецького районного суду від 07.09.2023 року. Вказана заява отримана Липовецькою міською радою 16.02.2024 року, проте 11.03.2024 року листом остання повідомила, що не має повноважень щодо розпорядження успадкованими земельними ділянками (паями). Посилаючись на те, що станом на час звернення її до суду нею не було отримано жодного рішення Липовецької міської ради про розгляд її заяви і на ст. ст. 5, 118 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» згідно яких до повноважень сільських, селищних, міських рад в межах їх повноважень входять повноваження з розгляду заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок та прийняття рішень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), а в разі відмови у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду, питання вирішується в судовому порядку, тому просила суд зобов`язати Липовецьку міську раду виділити їй, як такій, що отримала право на спадщину на підставі рішення суду на земельну ділянку право на отримання якої згідно сертифікату на право на земельну частку (пай), серії ВН №0359173, належало ОСОБА_2 , із резервного фонду земель запасу, площею 2,27 умовних кадастрових гектарів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Липовецької міської ради в натурі (на місцевості).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 02 червня 2025 року позов ОСОБА_1 до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області про зобов`язання вчинити певні дії - задоволено

Зобов`язано Липовецьку міську раду виділити ОСОБА_1 яка отримала право на спадщину за законом на підставі рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 07.09.2023 справа № 136/1188/23 на земельну частку (пай), що належала померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН №0359173, виданого на підставі рішення Липовецької РДА №314 від 17.09.1996 року, із резервного фонду земель запасу земельну ділянку площею 2,27 умовних кадастрових гектарів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Липовецької міської ради в натурі (на місцевості).

Стягнуто з Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 00 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував, рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 07 вересня 2023 року , яким визнано за ОСОБА_1 право на спадщину за законом на земельну ділянку згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0359173, яка належала ОСОБА_2 та була йому передана , розташована саме на території с. Скитка, Вінницької обл., зазначивши лише, що згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України № 707-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Вінницької області» від 12 червня 2020 року, даний населений пункт увійшов в Липовецьку міська рада. В даному випадку член КСП набув право на земельну частку (пай) саме на території с. Скитка, Вінницької області, та отримав відповідальний сертифікат, однак, при виготовленні проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв), таку земельну частку (пай) не внесено в розподіл земельних ділянок та не позначено на даному проекті.

13 серпня 2025 року на адресу Вінницького апеляційного суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, просив рішення суду залишити без змін а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник Липовецької міської ради в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив суд її задовольнити.

Представник позивача адвокат Крижанівський В.В. в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Відповідно до листа від Відділу №1 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 06.02.2023 за №113/14-23 (а.с. 13) слідує, що відповідно до Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Липовецькою районною державною адміністрацією Вінницької області по колективному сільськогосподарському підприємству «Урожай» Скитківської сільської Ради народних депутатів, на гр. ОСОБА_2 виготовлено сертифікат на право на земельну частку (пай), за №73 від 14.09.1997 у 2,27 умовних кадастрових гектарів, серія ВН №0359173 відповідно до розпорядження Липовецької районної державної адміністрації №314 від 17.09.1996 року. Взамін даного сертифіката на право на земельну частку (пай) державний акт на право власності не видавався.

Згідно виписки із книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Липовецькою районною державною адміністрацією Вінницької області по КСП «Урожай», виданої Управлінням надання адміністративних послуг Відділ №1 Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (а.с. 14, 15-16) слідує, що сертифікат серії ВН №0359173 зареєстровано 14.03.1997 за порядковим номером 73 на ім`я ОСОБА_2 , який проживав с. Хороша. Розмір земельної частки (паю) становить 2,27 в умовних кадастрових гектарах. Із врахуванням коефіцієнта індексації вартість земельної частки (паю) становить 19145,67 грн. Сертифікат видано на підставі рішення Липовецької райдержадміністрації №314 від 17.09.1996.

Відповідно до списку членів КСП «Урожай» с.Скитка, які приймають у часть у колективному виробництві і мають право на одержання земельної частки (паю) серед інших зазначено і ОСОБА_2 , який проживав с. Хороша (а.с.15-16).

Відповідно до рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 07.09.2023 у справі №136/1188/23 за ОСОБА_1 визнано право в порядку спадкування за законом на земельну ділянку, яка належала ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН №0359173, виданого на підставі рішення Липовецької РДА №314 від 17.09.1996 (а.с. 17-18).

Позивач ОСОБА_1 для оформлення права власності на земельну ділянку (пай) звернулася в до землевпорядної організації (а саме до ФОП ОСОБА_3 ) та уклала договору на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки (а.с. 90 на звороті-91).

17.01.2024 року ФОП ОСОБА_3 надав довідку в якій повідомив, що виконати умови договору щодо виготовлення технічної документації із землеустрою на встановлення меж в натурі на місцевості земельної частки (пай) на підставі рішення Липовецького районного суду Віницької області від 07.09.2023 року у справі №136/1188/23 не має можливості, у зв`язку з тим, що в карті розпаювання с. Скитки, Вінницької області в розпайованих земельних ділянках відсутнє прізвище ОСОБА_2 , якому видавався сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВН №0359173, на підставі рішення Липовецької РДА №314 від 17.09.1996 (а.с.90), у зв`язку з чим позивач позбавлена змоги оформити право власності на земельну ділянку (пай).

Тому для реалізації свого права позивач із заявою звернулася до Липовецької територіальної громади про виділення їй земельної частки (паю) у натурі (на місцевості) та надання відповідного дозволу на виготовлення документації із землеустрою щодо виділу земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, у розмірі середньої земельної частки (паю), за рахунок земель запасу (резерву) Липовецької територіальної громади, які за межами с. Ситки Вінницької області.

До вказаної заяви було додано копію паспорта та ідентифікаційного номеру ОСОБА_1 ; копія відповіді Держеокадастру №113/14-23 від 06.02.2023, копія виписка із книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), копія витягу із списку членів КСП «Урожай» с. Скитка які мають право на одержання земельної частки (паю), копія рішення суду № 136/1188/23 від 07.09.2023р. (а.с.19)

11.03.2024 Липовецька міська рада надала лист (а.с.20) в якому зазначено, що міська рада не має повноважень щодо розпорядження успадкованими земельними ділянками (паями).

Станом на час подання позовної заяви та винесення рішення Позивачем не було отримано жодного рішення Липовецької міської ради про розгляд поданої заяви.

Отже ОСОБА_1 намагалася реалізувати своє право на оформлення права власності на земельну ділянку (пай), зверталася до землевпорядної організації для укладення договору на розробку технічної документації із землеустрою, з метою встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Однак з об`єктивних причин не може реалізувати своє право, тобто право позивача порушено.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Повноваження щодо реалізації права на земельну ділянку частку (пай) на підставі вимог частини першої статті 122 ЗК України із земель комунальної власності покладені саме на Липовецьку міську раду, яка належним чином не розглянула подану ОСОБА_1 заяву, тому позивач змушена була звернутись до суду за захистом своїх прав.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Законом України «Про центральні органи виконавчої влади» визначено, що діяльність міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, в тому числі і відповідача, ґрунтується на принципах верховенства права, забезпечення дотримання прав і свобод людини і громадянина, безперервності, законності, забезпечення єдності державної політики, відкритості та прозорості, відповідальності.

На підставі ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року №280/97-ВР (далі - Закон №280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Пунктом 34 ч.1 ст.26 Закону №280/97-ВР передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Тобто, питання щодо земельних відносин відповідач має вирішувати за наслідками розгляду відповідного клопотання на пленарному засіданні.

А відтак, враховуючи відсутність будь-якого рішення Липовецької міської ради щодо розгляду заяви Позивача, Відповідач фактично самоусунувся в розгляді заяви. А тому спосіб захисту права вибраний Позивачем є ефективним так як, при зверненні до міської ради та надання достовірних документів, які підтверджують право на земельну частку пай, відповідно до положень статті 5 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", сільські, селищні, міські ради в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) мають лише єдине, безальтернативне дискреційне повноваження, а саме приймати рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості). Тому суд має право та зобов`язаний вбачаючи підстави для задоволення позову ОСОБА_1 зобов`язати Відповідача виконати безальтернативний обов`язок який покладений на нього законом.

Відповідно до пункту 21 розділу X Земельного кодексу України з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.

Згідно пункту 24 розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім ряду винятків.

Пунктом 17 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України передбачено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Зазначеною правовою нормою встановлено відсутність будь-яких строків для звернення із сертифікатом для виділення земельної ділянки в натурі.

Закон України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" визначає організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Земля є об`єктом права власності українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією, що закріплено в ст.13.

У частині другій статті 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

А відтак, згідно ч.1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, визначені в Законі України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)".

Відповідно до статті 5 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" визначено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), зокрема розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку та приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

На підставі Закону України Про порядок виділення земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) від 05.06.2003 N 899-ГУ одним із документів, що посвідчує право на земельну частку (пай) є рішення суду.

Згідно із частиною четвертою статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

За змістом частини одинадцятої статті 118 ЗК України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі №323/323/17 (провадження № 61-9871св18) зазначено, що "у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" роз`яснено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Законом України "Про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", постановами Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1995 року № 801 та від 04 лютого 2004 року № 122 та спільним наказом Державного комітету України по земельних ресурсах, Міністерства сільського господарства и продовольства України та Академії аграрних наук від 04 жовтня 1996 року №47/172/48, Рекомендаціями по складанню проектів роздержавлення і приватизації земель сільськогосподарських підприємств і організацій, затверджених 15 травня 1992 року Державним комітетом України по земельних ресурсах, Міністерством сільського господарства і продовольства України, Міністерством у справах роздержавлення власності і демонополізації виробництва України встановлено, що з числа земель, які підлягають роздержавленню та приватизації створюється резервний фонд.

Відповідно до листа Державного комітету України по земельних ресурсам № 14-17-2- П1580/4251 від 22 серпня 2001 року з урахуванням положень частини другої статті 3, частин четвертої і чотирнадцятої статті 5 ЗК України для забезпечення прав працюючих - як виняток, землі резервного фонду можуть передаватися у колективну власність для забезпечення земельними паями громадян - членів недержавних сільськогосподарських підприємств, які безпідставно (помилково) не були включені до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю даного підприємства і на час його видачі були членами зазначеного підприємства. Колективне сільськогосподарське підприємство за рішенням загальних зборів (зборів уповноважених) звертається з клопотанням до місцевої ради стосовно передачі у колективну власність із земель резервного фонду у розмірі сумарної кількості земельних часток (паїв) даних громадян, які не отримали права на земельну частку (пай).

За статтею 1 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай); громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов`язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості.

Відтак, за змістом зазначених норм, резервний фонд використовується у тому числі, для надання земельних ділянок особам, які незаконно були позбавлені права на земельну ділянку.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради.

Як вбачається із матеріалів справи, право позивача на земельну частку (пай) встановлено сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ВН №0359173, яка належала ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення Липовецької РДА №314 від 17.09.1996, яке має преюдиційне значення, а повноваження щодо реалізації такого права позивача, в силу вимог ст.122 Земельного кодексу України, покладені на сільські, селищні, міські ради.

Абзацами 2, 3 ст. 3 вказаного Закону ст. 5 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" передбачено, що особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою. За бажанням власника земельної частки (паю) йому можуть бути виділені в натурі (на місцевості) дві земельні ділянки з різним складом сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сінокоси або пасовища).

Відповідно до ч.11 ст.118 Земельного кодексу України, у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Враховуючи наведене вище, єдиним способом відновлення порушених прав та інтересів позивача є звернення до суду за його захистом, чим і скористалась позивачка.

Щодо твердження відповідача, що земельна ділянка розташована на території с. Скитка, Вінницького району Вінницької області, варто зазначити, що згідно розпорядженням Кабінету Міністрів України № 707-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Вінницької області» від 12 червня 2020 року, даний населений пункт увійшов в Липовецьку міську громаду, тому належним власникам земельних часток (паїв) є Липовецька міська рада.

В поясненнях Липовецька міська рада вказує, що вільні орні землі резервного фонду та землі запасу відсутні, оскільки всі перебувають в оренді.

Статтею 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", передбачається можливість наявності нерозподіленої земельної ділянки та невитребуваної земельної ділянки. Зокрема, нерозподіленою земельною ділянкою є земельна ділянка, яка відповідно до проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) увійшла до площі земель, що підлягають розподілу, але відповідно до протоколу про розподіл земельних ділянок не була виділена власнику земельної частки (паю).

Невитребуваною є земельна частка (пай), на яку не отримано документа, що посвідчує право на неї, або земельна частка (пай), право на яку посвідчено відповідно до законодавства, але яка не була виділена в натурі (на місцевості).

Нерозподілені земельні ділянки, невитребувані частки (паї) після формування їх у земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк, визначений у договорі оренди земельної ділянки, але не довше, до дня державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участі у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі цінним листом з описом вкладення та повідомленням про вручення або шляхом вручення відповідного повідомлення особисто, якщо відоме їх місцезнаходження. З моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку договір оренди припиняється, а державна реєстрація припинення права оренди проводиться одночасно з державною реєстрацією права власності. У разі якщо договір оренди невитребуваної (нерозподіленої) земельної ділянки, переданої в оренду в порядку, визначеному цією статтею, закінчився у зв`язку з набуттям права власності на неї до збирання врожаю, посіяного орендарем на земельній ділянці, орендар має право на збирання такого врожаю. Власник земельної ділянки має право на відшкодування збитків, пов`язаних із тимчасовим зайняттям земельної ділянки колишнім орендарем, у розмірі пропорційно до орендної плати з дня припинення договору до дня збирання врожаю.

У разі якщо до 1 січня 2028 року власник невитребуваної земельної частки (паю) або його спадкоємець не оформив право власності на земельну ділянку, він вважається таким, що відмовився від одержання земельної ділянки.

Така невитребувана земельна частка (пай) після формування її у земельну ділянку за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради (у разі необхідності формування) за заявою відповідної ради на підставі рішення суду передається у комунальну власність територіальної громади, на території якої вона розташована, у порядку визнання майна безхазяйним.

Договір оренди земельної ділянки, сформованої з невитребуваної земельної частки (паю), укладений відповідно до частини третьої цієї статті, у разі переходу такої земельної ділянки у комунальну власність припиняється через два роки з дня державної реєстрації права комунальної власності на неї (крім випадків, коли цим договором передбачено його припинення раніше).

Тобто законом чітко передбачено, що нерозподілені земельні ділянки, невитребувані частки (паї) після формування їх у земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк, визначений у договорі оренди земельної ділянки, але не довше, до дня державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки.

Таким чином умови договорів оренди вказаних земельних ділянок, які суперечать вказаній нормі закону, зокрема щодо строку оренди є нікчемними.

Тобто усі земельні ділянки які перебувають в оренді повинні бути передані власникам земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, з моменту державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку договір оренди припиняється. Отже перебування земельних ділянок в оренді не позбавляє можливості виділення та передачі власнику.

Викладені вище норми дозволяють констатувати, що паювання земель сільськогосподарських підприємств як особливий порядок набуття у приватну власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення є способом приватизації цих ділянок членами таких підприємств, що узгоджується із змістом пункту 8 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України.

Таким чином, реалізація процедури паювання відповідної частини земель має своїм наслідком припинення права державної та комунальної власності на розпайовані землі, що зумовлює припинення й інших правомочностей щодо земельних ділянок державної та комунальної власності.

Аналізуючи вищенаведені приписи законодавства, можна дійти висновку, що нерозподілені частки (паї) не є землями державної чи комунальної власності, а лише перебувають у розпорядженні відповідних адміністрацій до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно встановив, що порушення прав позивача є очевидним, отож вони підлягають захисту судом у спосіб, що ним обраний.

Враховуючи встановлені обставини та норми для їх правового регулювання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимога про зобов`язання Липовецької міської ради виділити ОСОБА_1 із резервного фонду земель запасу земельної ділянки в натурі (на місцевості) ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованих висновків суду першої інстанції, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга Липовецької міської ради задоволенню не підлягає, понесені ним судові витрати у суді апеляційної інстанції слід залишити за ним.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив :

Апеляційну скаргу Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 02 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: М.В. Матківська

І.М. Стадник