Справа № 758/5620/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2025 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Захарчук С. С. ,

за участю секретаря - Обиход В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Гненного Дмитра Анатолійовича про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В :

Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Гненний Д.А. звернувся до суду з поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Зазначав, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Гненного Д.А. перебуває виконавчий лист, виданий Подільським районним судом м. Києва від 29.02.2024 у справі № 758/5620/20 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 28.03.2018 у розмірі 707 000 грн. та 110 963 грн. 99 коп. процентів за договором позики від 28.03.2018, а також 7 504 грн. 14 коп. судового збору.

Під час виконання судового рішення приватним виконавцем установлено, що з 27.10.2007 ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 .

З 09.04.2019 на праві власності у ОСОБА_2 перебуває квартира АДРЕСА_1 , а з 19.03.2021 - нежиле приміщення АДРЕСА_2 .

Боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов`язань за рішенням суду, та у нього відсутнє нерухоме майно, яке б було зареєстровано за ним на праві власності.

Відповідно до норм СК України майно набуте за час шлюбу подружжям є його спільною сумісною власністю.

Посилаючись на те, що єдиним фактором впливу на боржника для виконання рішення суду є виділ частки майна боржника у спільній сумісній власності подружжя, приватний виконавець просив визначити частку майна ОСОБА_1 у спільній власності на квартиру АДРЕСА_1 - у розмірі 1/2 частини, та на нежиле приміщення АДРЕСА_2 - у розмірі 1/2 частини.

Заперечуючи проти подання приватного виконавця Пащенко І.В. вказала на те, що частка ОСОБА_1 у спільному майні подружжя не визначена. А тому наявний спір про право, який повинен вирішуватися у позовному провадженні, у зв`язку з чим, просила залишити без розгляду подання приватного виконавця.

ОСОБА_1 подав заяву про зупинення провадження до розгляду його заяви про перегляд заочного рішення суду на підставі якого з нього здійснюється стягнення у примусовому порядку.

Приватний виконавець Гненний Д.А., ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 443 ЦПК України суд ухвалив розглядати подання за відсутності учасників справи, оскільки їх неявка не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Суд, вивчивши подання та додані до нього документи, дійшов наступного висновку.

Судом установлено, що відповідно до заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 05.12.2023 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково. стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 707 000 грн. заборгованості за договором позики від 28.03.2018 та 110 963 грн. 99 коп. процентів за договором позики від 28.03.2018, а також судовий збір у розмірі 7 504 грн. 14 коп.

Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Гненним Д.А. 01.04.2024 відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 05.12.2023.

Підставою звернення приватного виконавця до суду із цим поданням стало те, що бездіяльність боржника ускладнює виконання рішення та на переконання приватного виконавця є необхідність у зверненні стягнення на майно боржника, яким він володіє спільно з іншою особою (дружиною). Нерухоме майно є спільною сумісною власністю боржника та його дружини, набуте ними в шлюбі, частку боржника в цьому майні не визначено, право власності на нерухоме майно зареєстровано за дружиною боржника.

За змістом частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Нормами розділу VI ЦПК України регулюються вирішення процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах.

Частиною першою статті 443 ЦПК України передбачено, що питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Порядок вирішення процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах, спрямований на розв`язання суто процесуальних суперечок та здійснення судового контролю за ключовими аспектами виконавчого провадження, при цьому спір, що існував між боржником та стягувачем, вже вирішений судовим рішенням, що виконується.

Як встановлено частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Практика ЄСПЛ свідчить, що за наявності спору про право цивільне держава повинна забезпечити учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів.

На досягнення цієї мети спрямовані правила процесуального закону, що регламентують позовне провадження.

Розгляд подання державного чи приватного виконавця за правилами статті 443 ЦПК України не забезпечує учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за наявності спору про право.

У постанові ВП ВС від 08.06.2022 № 2-591/11 (14-31цс21) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що стаття 443 ЦПК України підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право.

Велика Палата у вказаній постанові вказала на те, що виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким позовом в порядку позовного провадження.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Установлено, шо ОСОБА_2 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 та нежиле приміщення АДРЕСА_2 .

Заперечуючи проти подання приватного виконавця Пащенко І.В. вказувала на те, що нерухоме майно придбавалося нею для доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за її особисті кошти та кошти, які надавали їй батьки. У спірній квартирі зареєстрована вона та донька. Квартира є єдиним її житлом.

За наявності спору щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, його вирішення судом не є вирішенням процесуального питання, а є вирішенням матеріального спору. Такий спір може виникати, зокрема, тоді, коли відповідно до частини першої статті 368 ЦК України майно належить двом або більше особам на праві спільної власності без визначення часток кожного з них у праві власності (право спільної сумісної власності).

У разі, якщо майно належить двом або більше особам на праві спільної власності із визначенням часток кожного з них у праві власності, то відповідно до частини першої статті 356 ЦК України майно належить таким особам на праві спільної часткової власності. Якщо розмір часток співвласників відомий, то спір про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, не виникає. Водночас може виникнути спір про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї (частина перша статті 366 ЦК України).

Якщо ж виник спір щодо визначення частки майна боржника у майні, яке належить боржнику та іншим особам на праві спільної сумісної власності, то судове рішення у разі задоволення позову має наслідком зміну матеріального правовідношення - право спільної сумісної власності припиняється, натомість виникає право спільної часткової власності (див mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20, пункт 8.74).

У постанові ВП ВС від 08.06.2022 № 2-591/11 (14-31цс21) Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що у разі визначення частки боржника у праві спільної сумісної власності відбувається припинення права власності одного виду і виникнення права власності іншого виду не тільки боржника, а й іншої особи (співвласника), яка могла взагалі не брати участі у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Відсутність згоди такої особи на визначення частки майна боржника у спільному майні, у тому числі заперечення самого існування права спільного з боржником права власності, свідчить про наявність матеріального спору, який не вирішувався і не міг бути вирішений у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Це новий матеріальний спір, який не може розглядатися як процесуальне питання, а тому не може вирішуватися за правилами розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. Такий спір має бути вирішений судом у порядку позовного провадження. Тому заява про визначення частки майна боржника у спільному майні за наявності спору, подана до суду виконавцем, незалежно від її назви (позовна заява, подання) за своєю суттю є саме позовною заявою. Особа, яка є стверджуваним співвласником майна боржника у такому спорі, є стороною у спорі, якій має бути забезпечена можливість користуватися всіма правами, якими наділений відповідач відповідно до закону. Лише в цьому разі буде забезпечене право такої особи на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ОСОБА_2 заперечує належність майна на праві спільної сумісної власності їй і боржнику - ОСОБА_1 , вважає себе єдиною власницею спірного майна, оскільки нерухоме майно, як стверджує остання, придбавалося на її особисті кошти.

Отже, у цій справі наявний спір про право. Такий спір повинен вирішуватися в позовному провадженні.

Частиною шостою статті 294 ЦПК України передбачено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.06.2022 № 2-591/11 (14-31цс21) погодилася з висновками Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду про те, що поняття «спір про право», наявність якого є підставою для залишення заяви без розгляду, а не закриття провадження у справі, передбачено в окремому провадженні. Натомість розділ VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України не регулює дії суду у випадках, коли виконавець звертається до суду в порядку цього розділу за наявності матеріального спору, який підлягає вирішенню в порядку позовного провадження. Отже, у ЦПК України наявна прогалина, яку належить заповнити шляхом застосування за аналогією закону частини шостої статті 294 ЦПК України, відповідно до якої якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Тому якщо під час розгляду подання виконавця або скарги в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України суд дійде висновку про наявність спору про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає подання або скаргу без розгляду і роз`яснює заявнику, що він має право подати позов на загальних підставах. Такий висновок узгоджується з висновком, сформульованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц (провадження № 14-194цс18) про залишення позову без розгляду.

Оскільки у цій справі наявний спір про право, який повинен вирішуватися в позовному провадженні, подання приватного виконавця Гненного Д.А. підлягає залишенню без розгляду.

Керуючись ст. ст. 260, 261, 294, 353, 354, 443 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Гненного Дмитра Анатолійовича про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , - залишити без розгляду.

Ухвалу може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст. 261 ЦПК України.

Повний текст ухвали складено 29.09.2025.

Суддя С. С. Захарчук