24.09.2025 Справа № 363/1453/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області в складі

головуючої судді Олійник С.В.,

за участю секретаря судового засідання Онопрієнка І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Вишгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-

встановив:

19 березня 2025 року позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення боргу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у відповідності до боргової розписки від 09 лютого 2024 року ОСОБА_1 (далі по тексту - Позивач) надав в борг ОСОБА_2 (далі по тексту - Відповідач) грошові кошти у розмірі 190 000,00 грн. які Відповідач зобов?язувався повернути до 09 лютого 2025 року. Відповідно до боргової розписки від 04 лютого 2025 року позивач надав в борг відповідачу 340 000,00 грн. які останній зобов`язувався повернути до 28 лютого 2025 року. Станом на момент звернення до суду, відповідач свої зобов`язання з повернення позивачу коштів згідно вказаних боргових розписок не виконує. На підставі викладеного позивач вимушений звернутися до суду із вказаною позовною заявою.

Ухвалою суду від 24.04.2025 року було відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 15.07.2025 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судове засідання.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, 24.09.2025 року через систему «Електронний суд» представником ОСОБА_3 подана заява про розгляд справи за їх відсутності, вимоги позовної заяви підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечують.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, крім того повідомлявся через офіційний портал «Судова влада України» веб-сторінку Вишгородського районного суду Київської області, відзиву на позов не подав, про поважність причин неможливості прибуття в судове засідання суд не повідомив.

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності до частини другої статті 247 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що 09.02.2024 року ОСОБА_2 написав розписку, зі змісту якої вбачається, що він (Позичальник) отримав від ОСОБА_1 (Позикодавець) у борг 190 000,00 грн. та зобов`язується повернути 190 000,00 грн. у строк до 09.02.2025 року.

04.02.2025 р. ОСОБА_2 написав розписку, зі змісту якої вбачається, що він (Позичальник) одержав в борг від ОСОБА_1 (Позикодавець) грошові кошти в сумі 340000,00 грн. Крім того зобов`язується повернути отриману позику в повному обсязі в строк до 28 лютого 2025 року. У випадку несвоєчасного, або неповного повернення позики мною позичальником сплачується Позикодавцеві пеня у розмірі 1 % (одного відсотка) від невиплаченої у строк суми за кожен день прострочення платежу до моменту виконання зобов`язання належним чином.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України).

Отже, між позивачем. та відповідачем склалися договірні правовідносини зі взаємними правами та обов`язками на підставі договору позики грошових коштів.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

За змістом статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою ст. 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена.

При вирішенні цієї справи суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За приписами статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України).

У цивільному законодавстві передбачена презумпція відплатності договору (частина 5статті 626 ЦК України). У частині першійстатті 1048 ЦК Українизакріплено загальне правило про відплатність договору позики, за яким позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто у частині першійстатті 1048 ЦК Українипередбачена презумпція відплатності договору позики, яка діє за умови, якщо безоплатність договору позики прямо не встановлена нормою закону або конкретним договором.

У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першоїстатті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другійстатті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Згідно статей 1046-1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

У статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За своє суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Вказане підтверджується правовою позицією Верховного Суду в постановах від 07.11.2018 у справі №658/689/17, від 15.11.2018 у справі №361/5718/16-ц.

Як передбачено статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Боргова розписка про отримання коштів підписана власноручно відповідачем, є документом, який виданий боржником кредитору, тобто позивачу, за договором позики, що підтверджує його укладення і умови цього договору, засвідчує отримання відповідачем від позивача певної грошової суми.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 31.10.2018 в справі № 707/2606/16-ц.

Судом встановлено, що 09.02.2024 року та 04.02.2025 року відповідач отримав від позивача позику в загальному розмірі 530 000 грн., про що свідчить розписки, які міститься в матеріалах справи.

В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-63 цс 13), зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Як вбачається зі змісту розписок, відповідач зобов`язався повернути борг згідно розписки від 09.02.2024 року - 09.02.2025 року, від 04.02.2025 28.02.2025 року.

Таким чином, оскільки відповідач не виконав свого обов`язку щодо повернення суми позики та ним не спростовано розмір заборгованості, вимоги позивача про стягнення з відповідача сум позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення процентів та 3 % річних, то суд зазначає наступне.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Судом встановлено, що ані у термін, передбачений договором, ані в подальшому відповідач отримані у позику грошові кошти за договорами позики від 06 лютого 2024 року та від 04 лютого 2025 року позивачу не повернув.

Виходячи із зазначеного та враховуючи, те що відповідачем не спростовано розмір заборгованості, а позивачем було надано розрахунок 3% річних, виходячи з всієї суми боргу за договором позики, суд прийшов до висновку про стягнення 27 456,90 грн. - процентів за користування позикою; 906,57 грн. - 3 % річних нарахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України; інфляційне збільшення 1520,00 грн.

Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача коштів в сумі 530 000,00 гривень.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що позовні вимоги підлягають задоволенню, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню з відповідача у розмірі 5598,83 грн.

Керуючись статтями 7, 12, 13, 81, 263, 265, 280 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 565482,30 гривень, з них: 530 000,00 грн. - сума позики, 27 456,90 грн. - проценти за користування позикою, 906,57 грн. - 3 % річних, нарахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України,1520,00грн. - інфляційне збільшення,5598,83 грн. - судові витрати по сплаті судового збору

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду у 30-денний строк з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручену у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 ідентифікаційний код НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 , фактично проживаючого АДРЕСА_2 .

Суддя С.В. Олійник