Справа № 352/1143/25
Провадження № 2/352/732/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 рокум. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючої судді Гриньків Д.В.,

секретар судового засідання Івасів В.В.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лисецької селищної ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на будинковолодіння в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В:

І. Короткий зміст позовних вимог.

16.05.2025 року позивач звернулася до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області з позовною заявою до Лисецької селищної ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на будинковолодіння в порядку спадкування за законом.

Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що після смерті батька відкрилася спадщина на все майно, яке йому належало, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , який був переобладнаний батьком з літньої кухні під житловий будинок на підставі рішення виконавчого комітету Лисецької селищної ради №39 від 22.07.2008 року. Спадкоємцями за законом першої черги після померлого є позивач та її брат ОСОБА_2 . Позивач вказує, що спадщину прийняла, оскільки звернулася в межах строку прийняття спадщини до нотаріуса із відповідною заявою, ОСОБА_2 спадщину не прийняв та на таку не претендує. Заповіт від імені померлого не складався. Однак, у зв`язку із тим, що померлий не встиг за життя оформити документи на будинковолодіння, нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право власності на такий.

Тому звертається до суду для вирішення питання про визнання за позивачем права власності на спірне майно в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

ІІ.Стислий виклад позиції учасників справи.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, адвокат Дубіцька І.В. до суду подала заяву, в якій просила розгляд справи здійснювати без їх участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить такі задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, до суду надіслав заяву, у якій просив розгляд справи здійснювати без його участі, позовні вимоги визнає, просить такі задовольнити.

Представник відповідача Лисецької селищної ради в судове засідання не з`явився повідомлені про день, час та місце розгляду справи через підсистему "Електронний суд".

ІІІ. Відомості про рух справи. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді від 21.05.2025 року відкрито провадження в цивільній справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 17.06.2025 року постановлено витребувати докази по справі.

На підставі ухвали суду від 21.07.2025 року призначено розгляд справи по суті.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Оскільки сторони в судове засідання на 23.09.2025 року не з`явилися, суд, з дотриманням положень ч. 5 ст.268 ЦПК України зазначив датою ухвалення рішення дату його складання і на виконання вимог ч. 4 ст.268 ЦПК України підписав судове рішення без його проголошення.

ІV. Фактичні обставини справи.

Судом встановлено, що згідно довідки Лисецької селищної ради від 05.12.2024 року №111, на підставі рішення 8 сесії 12 скликання від 27.06.1996 року земельна ділянка площею 0,10 га «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд» в АДРЕСА_1 була надана в користування громадянину ОСОБА_3 (а.с.16).

В матеріалах справи міститься будівельний паспорт, затверджений рішенням Лисецької селищної ради народних депутатів від 27.08.1997 року б/н, реєстраційний номер 262/10.09.1997 року на ім`я ОСОБА_3 , в якому міститься акт виносу в натурі меж земельної ділянки і розбивки будівель, згідно якого було встановлено в натурі межі земельної ділянки, площею 10 га в смт. Лисець, у відповідності з проектом забудови будівнику ОСОБА_3 для будівництва індивідуального будинку та господарських споруд (а.с.19-20)

В матеріалах будівельного паспорта також містяться план та схема забудови земельної ділянки громадянина ОСОБА_4 , розташованої в смт Лисець (а.с.22,22зв).

Відповідно до копії рішення виконавчого комітету Лисецької селищної ради №39 від 22.07.2008 року вирішено дати дозвіл громадянину ОСОБА_3 на переобладнання літньої кухні під житловий будинок по АДРЕСА_1 за погодженням райархітектури та відповідних служб (а.с.17).

У відповідності до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , яке видане повторно 05.04.2019 року Тисменицьким районним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, батьками ОСОБА_5 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с.15).

Згідно копії рішення Івано-Франківського міського суду від 09.08.2005 року у справі №2-6965/2005 вирішено шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , зареєстрований 23.11.1991 року виконавчим комітетом Яківської сільської ради Тлумацького району, актовий запис 11 розірвати (а.с.12).

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (батько ОСОБА_7 , мати ОСОБА_8 ), 04.10.2018 року уклала шлюб із ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , прізвище дружини після укладення шлюбу - « ОСОБА_10 » (а.с.8).

У відповідності до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , яке видане 24.10.2018 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 помер (а.с.18).

Із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Угорчак Н.М. звернулася ОСОБА_1 11.04.2019 року.

Як вбачається з інформаційних довідок зі Спадкового реєстру № 55822474 та 55822411 від 11.04.2019 року спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилась, заповіт не посвідчувався (а.с.57,58).

ІНФОРМАЦІЯ_5 після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 приватним нотаріусом Угорчак Н.М. була зареєстрована спадкова справа за номером 64046155, номер у нотаріуса - 59/2019 (а.с.61).

Відповідно до довідки Лисецької селищної ради №94 від 01.2019 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , дійсно на день смерті був постійним жителем селища Лисець, був зареєстрований та проживав в будинку АДРЕСА_2 . Заповіт від імені ОСОБА_3 в сільській раді не посвідчувався (а.с.54).

Приватний нотаріус Угорчак Н.М. листом повідомила позивача про те, що подані нею документи розглянуті, ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем після смерті батька ОСОБА_3 , однак у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, а саме будинковолодіння по АДРЕСА_1 не може видати свідоцтво про право на спадщину на таке (а.с.11).

У відповідь від 28.02.2025 року на адвокатський запит про надання інформації Івано-Франківське ОБТІ повідомило адвоката Дубіцьку І.В., яка представляє інтереси позивача по справі, про те, що запитувані копії документів містять відомості про інших осіб, повноваження на представництво яких адвокатом не долучено до відповідного запиту, а тому запит до задоволення не підлягає (а.с.10).

V. Мотиви з яких виходить суд та норми права.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом.

Відповідно до статей1216 -1218 ЦК України, перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) визнається спадкуванням. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1,3 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до приписів частини 1статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах-уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно з ч.1ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Якщо за життя спадкодавець не набув право власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває право власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які потрібні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно доч.1ст.376ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У розумінні ч.1 ст.376 ЦК України, самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Згідно до п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст.376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку. Такий же висновок зроблено у п 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у спорах про спадкування».

Як роз`яснено у п.7, п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (ч.1 ст.376 ЦК), то до спадкоємців переходить право власності лише на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо право власності на самочинно зведену будівлю визнано судом за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій вона розміщена, то до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво (частина шоста статті 376 ЦК).

Згідно ч.3 ст.375 ЦК України, право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» №6 від 30.03.2012 р. вказано, що вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

VІ. Висновки суду.

Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене.

Як встановлено судом, позивач прийняла спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 батька, оскільки в межах шестимісячного строку на подання заяви про прийняття спадщини звернулася із такою до приватного нотаріуса, а інший спадкоємець за законом, брат позивача, який є відповідачем по справі, на спадкове майно не претендує та у встановленому законом порядку спадщину не прийняв. Однак, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки правовстановлюючі документи на майно покійного, а саме будинковолодіння по АДРЕСА_1 , відсутні.

В той же час, матеріали справи містять докази того, що на підставі рішення 8 сесії 12 скликання від 27.06.1996 року земельна ділянка площею 0,10 га «для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд» в АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_3 у користування та на підставі рішення №39 виконавчого комітету Лисецької селищної ради від 22.07.2008 року надано дозвіл ОСОБА_3 на переобладнання літньої кухні під житловий будинок по АДРЕСА_1 за погодженням райархітектури та відповідних служб.

Натомість матеріали справи не містять будь яких доказів, що спадкодавець ОСОБА_3 за життя, чи спадкоємець ОСОБА_1 звертались до компетентних органів, щодо отримання відповідних погоджень із відділом архітектури та містобудування районної державної адміністрації на переобладнання будинку, дозвіл на здійснення якого надано рішенням Лисецької селищної ради за №39 від 22.07.2008 року. У матеріалах справи також відсутні докази прийняття до експлуатації спірного об`єкту нерухомості та державної реєстрації прав на нього.

Відтак в силу наведених положень чинного законодавства право власності на нього не набула ні особа, яка здійснила це будівництво, в даному випадку спадкодавець ОСОБА_3 , ні його спадкоємець ОСОБА_1 .

Слід також звернути увагу на те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог, та не може виходити за межі позовних вимог.

Позивачем заявлено позовні вимоги саме про визнання права власності на будинковолодіння. Вимог про визнання права власності на вказане майно у порядку спадкування права на будівельні матеріали, позивачем не заявлялось.

Суд також критично оцінює позицію відповідача, щодо визнання позову.

Згідно із ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Отже, визнання обставин, які не підлягають доказуванню, можливе, зокрема, за умов: 1) визнання їх усіма учасниками справи та 2) відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.

Втім, визнання позову слід відрізняти від визнання відповідачем певних обставин.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які підлягають встановленню.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17, провадження № 61-39156св18, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 916/1142/20, від 30 червня 2021 року

Цивільний процесуальний закон передбачає застосування принципу добросовісності, який полягає у необхідності сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Однак подані відповідачем заяви про визнання позову, зводяться до формального визнання позову без будь-яких належних обґрунтувань.

З огляду на викладене, оскільки спірне майно було збудовано спадкодавцем без відповідних на це дозволів, так як рішення про надання дозволу на реконструкцію прийняте органом місцевого самоврядування у 2008 році, а згідно технічного паспорта будівництво здійснено у 1998 році, доказів здачі будинку після реконструкції в експлуатацію матеріали справи не містять, відтак суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

З огляду на викладене в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 142, 247, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, ст.ст.11, 15, 16, 182, 328, 392, 1218, 1220, 1268, 1296, 1297 ЦК України, суд-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Лисецької селищної ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на будинковолодіння в порядку спадкування за закономвідмовити.

Згідно ст.273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 ;

представник позивача: ОСОБА_11 , АДРЕСА_4 ,

відповідачі: Лисецька селищна рада, вул. С.Стрільців, 55, смт. Лисець, Лисецька ТГ, Івано-Франківська область, 77455, ;

ОСОБА_2 , АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_5 .

Рішення складене в повному обсязі 23.09.2025 року.

Суддя Тисменицького районного суду

Івано-Франківської області Гриньків Д.В.