Центральний районний суд м. Миколаєва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Шолох Л.М.,

при секретарі Шведюк Д.О.,

за відсутності сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа. Яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Служба у справах дітей Адміністрації Заводського району Миколаївської міської рад, виконавчий комітет Миколаївської міської ради як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач у грудні 2023 року звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва із означеним позовом, в якому просив ухвалити рішення яким визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позову зазначено, що 17.06.2022 року сторони усиновили малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 . Влітку 2022 року відповідач , після сварки, забрав доньку та увіз у невідомому напрямку. На сьогоднішній день позивач позбавлена можливості спілкування з дитиною, не володіє інформацією щодо місця проживання/перебування дитини, психологічного і фізичного її здоров`я, житлово-побутових умов проживання, чи отримує вона належне батьківське виховання, чи має змогу дитина контактувати з однолітками. Відповідач змінив номер телефону, місце його проживання/перебування на сьогодні невідоме, на зв`язок не виходить. Позивач вважає, що вона як мати дитини, має повне право брати участь у вихованні, утриманні та догляді за своєю дитиною.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.12.2023 року справу прийнято до свого провадження суддею Шолох Л.М. та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Одночасно з цим виконавчий комітет Миколаївської міської ради зобов`язано надати до суду висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Від виконавчого комітету Миколаївської міської ради надійшов лист про неможливість надання обґрунтованого висновку органу опіки і піклування у справі № 490/12255/23.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23.09.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

У судове засідання сторони не з`явилися з невідомих суду причин. Ткачук Г.М., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , подала до суду заяву, у якій просила провести розгляд справи за їх з позивачем відсутності, позовні вимоги задовольнити. Від Служби у справах дітей адміністрації Заводського району також надійшла заява, у якій представник третьої особи просив провести розгляд справи за його відсутності. Зважаючи на викладене суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін у справі.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке.

ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , її батьками зазначено: батько ОСОБА_2 , мати ОСОБА_1 , відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Відповідно до інформації наданої директором ЗДО №64 від 14.09.2022 року №39 ОСОБА_3 відвідувала заклад з 05.08.2021 року. протягом навчального 2021-2022 року вихованням дитини займалися ОСОБА_1 та бабуся ОСОБА_5 .

Відповідно до психолого-педагогічної характеристики ОСОБА_3 має нормальний фізичний розвиток відповідно віку, соматично ослаблена, відвідувала заклад дошкільної освіти з перервами через хвороби. Дівчинка прив`язана в емоційних контактах з рідними (батьком, матір`ю, бабусею). Рівень розвитку пізнавальної сфери пам`ять, увага, мислення, сприйняття, мова в більшості відповідає віковій нормі.

Відповідно до виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого від 14.09.2022 року - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щеплена за календарем, з порушенням графіку. Даних за алергією на харчові продукти та медикаменти немає. Травм та операцій в анамнезі не було.

Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України надано інформацію, в якій зазначено, що ОСОБА_2 10.05.2022 року перетнув кордон України, напрямок виїзд, пункт пропуску пп «Тиса». Відомостей щодо перетинання державного кордону України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 06.05.2022 року по 19.05.2025 року в базі даних не виявлено.

Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради на виконання ухвали суду щодо надання висновку органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , надано відповідь у якій зазначено, що за інформацією Миколаївського міського центру соціальних служб, підстав, які б перешкоджали матері виконувати обов`язки щодо виховання та догляду за дитиною, фахівцями центру не виявлено. Батько дитини повідомив, що проживає з дитиною у Швейцарії, до кінця воєнного стану повертатися до України не планує.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, суд виходить із такого.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини слід крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: - особисті якості батьків (моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, наркотичними речовинами, перебування на диспансерному нагляді, притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності); - відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (встановлення повного чи часткового виконання батьківських обов`язків, наявність причин що впливають на виконання батьківських обов`язків; встановлення, чи враховують мати/батько інтереси дитини, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); - можливість створення дитині належних умов для виховання і розвитку (наявність самостійного доходу, належних житлових умов у кожного із батьків); - стан здоров`я дитини (наявність хвороб у дитини, що потребують посиленого догляду, наявність у батьків навичок щодо надання первинної медичної допомоги); - стан безпеки дитини (можливість створення дитині безпечних умов для життя та розвитку) тощо.

Указане тлумачення статті 161 СК України при розгляді категорії справ, що стосуються надчутливої сфери правовідносин (оскільки йдеться не просто про спір між позивачем і відповідачем, а про долю дитини), є сталим та однозначним у практиці Верховного Суду (див. постанови від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18, від 15 квітня 2020 року у справі №761/35714/16-ц, від 23 жовтня 2021 року у справі № 127/17427/20, від 08 вересня 2023 року у справі № 639/3862/20, від 28 вересня 2023 року у справі № 944/5191/19), від 09 лютого 2023 року у справі №753/572/20, від 27 грудня 2024 року у справі №346/5465/20.

Крім того, першочерговим завданням держави є забезпечення безпеки і права на життя дитини, що проголошено статтею 6 Конвенції про права дитини, а тому, розглядаючи справи про визначення місця проживання дитини з урахуванням особливостей, спричинених введенням в Україні воєнного стану, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, судове рішення має бути спрямованим на забезпечення її безпеки і права на життя (див. постанови Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, від 24 травня 2023 року у справі № 127/9377/21, від 14 червня 2023 року у справі № 760/31518/21).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої, другої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

Звертаючись до суду із цим позовом позивач вказує на те, що вона позбавлена можливості спілкуватися з дитиною, не володіє інформацією щодо місця проживання /перебування дитини, її стан, житлово-побутові умови, чи отримує вона належне батьківське виховання, чи має змогу контактувати з однолітками. Як зазначає позивач, відповідач змінив номер телефону, місце проживання/перебування. На її думку вона має повне право брати участь у вихованні та утриманні дитини, вона не зловживає спиртними напоями, проживає у квартирі, де створені всі належні умови для проживання дитини, має добре налагоджений психологічний контакт з дитиною.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що визначення місця проживання дитини з матір`ю відповідатиме найкращим інтересам дитини. Матеріали справи не містять жодних доказів про умови проживання позивача, її місця роботи тощо.

Позивачем відповідно до приписів частини першої статті 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на час розгляду справи умови проживання дитини разом із батьком на території Швейцарії (Швейцарська конфедерація) є неналежними/небезпечними для дитини. Клопотань про витребування таких доказів до суду від позивача не надходило.

Ураховуючи норми Конвенції про права дитини щодо забезпечення її якнайкращих інтересів та безпеки і права на життя, відсутність доказів на підтвердження, що визначення місця проживання дитини з матір`ю відповідатиме найкращим інтересам дитини, введення в Україні воєнного стану (постійні обстріли, сигнали тривоги, що створюють небезпеку для життя та здоров`я), відсутність доказів того, що умови проживання з батьком на території Швейцарії є неналежними/небезпечними, суд не вбачає підстав для задоволення цього позову.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість.

Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України судовий збір відноситься на рахунок позивача.

Керуючись статтями 12, 13, 79-81, 141, 259-265, 263-265, 273 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа. Яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Служба у справах дітей Адміністрації Заводського району Миколаївської міської рад, виконавчий комітет Миколаївської міської ради як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини з матір`ю відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня складання його повного тексту до Миколаївського апеляційного суду.

Суддя Л.М. Шолох