Справа № 148/1583/25
Провадження №2/148/807/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року Тульчинський районний суд Вінницької області

в складі: судді Штифурко Л.А.

секретаря Лиженко Є.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини,-

встановив:

В червні 2025 року позивачка звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що у неї та відповідача є спільна дочка, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає із нею та перебуває на повному її утриманні. Батько добровільно матеріальної допомоги дочці не надає, участі в її утриманні не приймає.

31.08.2018 вона зверталась до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів (справа № 148/1570/18), однак в подальшому, за її заявою позовну заяву залишено без розгляду, у зв`язку із тим, що на той час були відсутні докази батьківства ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_4 , а реєстрацію народження дитини проведено на підставі ст. 135 СК України. Вважає, що такі дії свідчать про те, що вона намагання отримати аліменти від відповідача на утримання доньки ОСОБА_4 і раніше.

За таких обставин, посилаючись на те, що ОСОБА_3 має постійний дохід, зобов`язаний утримувати свою дочку, інших дітей на утриманні не має, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/4 частини його доходів щомісячно, починаючи із часу звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Також просить стягнути з ОСОБА_3 на утримання дочки аліменти за минулий час.

В судовому засіданні позивачка, її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просила задовольнити позов. Пояснили, що судовим рішенням від 13.01.2025 року встановлено батьківство відповідача по відношенню до доньки ОСОБА_4 . Тому остання має право на утримання від батька, у звязку з чим КулікаоваЯ. і звернулася в суд. Про те, що вона бажала отримувати аліменти на утримання дитини свідчить той факт, що з таким позовом до ОСОБА_2 вона зверталася ще в 2018 році після народження дитини. Однак тоді позов було залишено без розгляду, так як були відсутні докази батьківства ОСОБА_2 . З 2018 року до цього часу вона з питаннями стягнення аліментів або щодо утримання дитини батьком до ОСОБА_2 не зверталася. В 2023 році вона звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання батьківства, який було задоволено. Тому позивачка, її представник вважають, що є всі підстави для стягнення аліментів з відповідача, як батька дитини, з часу звернення в суд, з даним позовом, а також і за минулий час, починаючи із 31.08.2018, що було уточнено ними в судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник, адвокат Бевз О.І., в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Підтримали поданий відзив на позов (а.с. 31-34). Відповідач пояснив, що він заперечує щодо даного позову, так як не погоджується з рішенням суду про визнання його батьком ОСОБА_4 , та не визнає себе її батьком. Буде повторно оскражувати судове рішення. Представник ОСОБА_5 просила врахувати, що ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи внаслідок війни. Внаслідок отримання бойових поранень він має незадовільний стан здоров`я. В силу свого фізичного стану відповідач не може працювати та потребує постійної медичної реабілітації. За таких обставин відповідач є непрацездатною особою. Основним джерелом доходу відповідача є пенсія по інвалідності. Крім того, відповідач проживає однією сім`єю зі своїми батьками пенсійного віку, які отримають незначну пенсію, мають хронічні хвороби, та перебувають на утриманні відповідача. Так, мати відповідача ОСОБА_6 має ряд тяжких хронічних хвороб та потребує пожиттєвого прийому медичних препаратів. Відсутність судового рішення про стягнення аліментів на утримання батьків, не спростовує факт перебування на утриманні у відповідача непрацездатних батьків. Відповідач зазначив, що крім нього, є ще брат, однак у нього своя сімя, тому лише він утримує батьків. Представник відповідача просила врахувати ці обставини при визначенні розміру аліментів та зменшити їх до 1/6 частини, оскільки відповідач неспроможний сплачувати аліменти в розмірі, заявленому позивачкою. Вважають необгрунтованими вимоги позивачки про стягнення аліментів за минулий час, з 31.08.2018 року по 26.06.2025, оскільки позивачкою не надано належних та допустимих доказів, що нею вживалися заходи щодо одержання аліментів, однак вона не могла їх отримати через умисне ухилення відповідача від їх сплати. також вважають, що в 2018 році у відповідача обовязок щодо сплати аліменті на дитину взагалі був відсутній, так як не було встановлено його батьківства по відношенню до дитини. Відповідач просив відмовити в позові у повному обсязі.

Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого повторно Тиврівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м.Київ) 15.05.2025 (а.с. 5).

Згідно копії довідки від 30.05.2025 №1814, виданої Шпиківською селищною радою ОСОБА_1 , остання зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , її дочка, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з нею та перебуває на її утриманні (а.с. 4).

З роздруківки з офіційного вебпорталу судової влади України в мережі Інтернет, копії ухвали Тульчинського районного суду Вінницької області від 27.12.2018 у справі№148/1570/18, копії листа голови Тульчинського районного суду Вінницької області від 23.06.2025 вих. №01-08/71/202 судом встановлено, що 31.08.2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину і цей позов був залишений за заявою позивачки без розгляду 27.12.2018 року (а.с. 6-7, 8, 9).

З копії відомостей про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №3 від 07.07.2025 судом встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрований разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 36).

З копії довідки від 07.07 2025 №1994 Шпиківської селищної ради судом встановлено, що до складу сімї ОСОБА_2 входять батько ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 36 зв.бік).

З копії виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №2586 від 10.07.2025 слідує, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , має ряд захворювань, в тому числі гіпертонічну хворобу ІІ ст. 3, гіпертензивне серце (а.с. 38),

З копій пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 серії НОМЕР_3 , виданого 31.01.2019 ОСОБА_7 (а.с. 40), копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_4 серії НОМЕР_5 , виданого 07.08.2019 ОСОБА_6 (а.с. 41), суд встановив, що батьки відповідача є пенсіонерами, їм призначено пенсію за віком довічно.

Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_6 серії НОМЕР_7 , виданого 27.11.2024, ОСОБА_2 є інвалідом війни ІІ групи внаслідок війни (а.с. 40-зворотний бік).

Вирішуючи спір між сторонами, суд виходить із наступного.

Статтею 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Такий же обов`язок закріплено і в ст. 180 СК України.

Виходячи з положень вказаних законодавчих норм, утримання дитини є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька.

За змістом частини 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з якими проживає дитина.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Судом встановлено, що дитина проживає з матір`ю - позивачкою у справі, а тому аліменти підлягають стягненню саме на користь останньої.

Визначаючи розмір аліментів, які слід стягувати з відповідача на утримання дитини, суд виходить з положень ст.ст. 181, 182 СК України, приймає до уваги, що відповідач є молодою особою, інших дітей, дружини не має. І хоча він має інвалідність другої групи внаслідок війни, доказів того, що він не має змоги працювати за станом здоров`я, чи з інших поважних причин матеріали справи не містять.

Представлені відповідачем докази щодо його сімейного стану, стану здоровя матері, статусу батька та матері, як пенсіонерів, доводять лише ті факти, що відповідач ОСОБА_2 проживає разом з батьками, які отримують пенсію за віком, мати відповідача хворіє. Разом з тим, ці обставини, на думку суду, не свідчать беззаперечно про те, що батьки відповідача перебувають лише на його утриманні. Адже, як встановлено судом, вони отримують пенсію за віком щомісячно. Крім того, як зазначив відповідач в судовому засіданні, у нього є ще рідний повнолітній брат, який в силу закону, також зобовязаний брати участь в утриманні непрацездатних батьків.

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для стягнення аліментів з відповідача в розмірі 1/6 частини доходів відповідача, як про це просила його представник. Суд доходить висновку, що з відповідача слід стягнути аліменти на утримання дитини в заявленому позивачкою розмірі - 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.

При цьому, суд виходить із захисту інтересів, перш за все самої дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних і достатніх для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина має тоді, коли утримується обома батьками та отримує надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька. На переконання суду, саме такий розмір аліментів відповідає вимогам розумності, справедливості та інтересам дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Отже, в частині стягнення аліментів на утримання дитини позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню і їх слід стягнути з часу звернення позивачки з позовом в суд, а саме з 27.06.2025.

Що стосується позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дочки за минулий час, з 31.08.2018 по 27.06.2025, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Тлумачення ч. 2 ст.191 СК України вказує на те, що при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів за минулий час позивач має довести такі обставини: - вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача протягом періоду, за який позивач просить стягнути аліменти; - неможливість одержання аліментів у зв`язку з ухиленням відповідача у цей період від їх сплати.

Ухилення від сплати аліментів - це винна протиправна поведінка, тобто свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів необхідних для утримання дитини.

Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

За загальним правилом, визначеним СК України, та сталою судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 18 травня 2020 у справі №215/5867/17, від 07 грудня 2022 року у справі №756/11185/20, від 20 березня 2024 року у справі № 235/101/21.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України ).

За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу ( групі однотипних доказів ), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу ( групи доказів ).

Позивачкою ОСОБА_1 , її представником не доведено належними доказами ухилення відповідача від сплати аліментів, в розумінні ч. 2 ст. 191 СК України, починаючи з 31.08.2018 року. Не може бути, на переконання суду, таким доказом той факт, що в 2018 році позивачка зверталася в суд з позовом до відповідача про стягнення аліментів на дитину. Адже, як встановлено судом, такий позов був залишений без розгляду за заявою самої позивачки. Крім того, батьківство ОСОБА_2 по відношенню до дитини встановлено лише в 2025 році, що сторонами не заперечувалось. Також позивачка сама в судовому засіданні підтвердила, що після залишення в 2018 році позову без розгляду вона більше не зверталася до відповідача з проханням щодо отримання аліментів чи матеріальної допомоги на утримання дочки протягом періоду, за який просить стягнути аліменти.

Жодних інших належних та допустимих доказів, які б могли свідчити про ухилення відповідача від сплати аліментів, матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, оскільки позивачкою не надано безспірних доказів того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів на утримання дитини, а відповідач ухилявся від їх надання, позовна вимога про стягнення аліментів за минулий не підлягає задоволенню, як недоведена.

За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд доходить наступного висновку.

Позивачка на момент звернення до суду була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Судом встановлено, що відповідач має інвалідність другої групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_6 серії НОМЕР_7 , виданого 27.11.2024, термін дії до 31.08.2025 (а.с. 40).

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору підчас розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Отже, враховуючи те, що позивачка та відповідач звільнені від сплати судового збору, а також положення ст. 141 ЦПК України, судові витрати у даній справі підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 51 Конституції України, ст. ст. 180 - 183, 191 СК України, ст.ст. 4, 13, 19, 76-81, 141, ст. 263-265, п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_6 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_8 , зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , аліменти на утримання дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 (однієї чверті) заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27.06.2025 і до досягнення дочкою повноліття.

В решті позов залишити без задоволення.

Судовий збір компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 24.09.2025.

Суддя Л.А. Штифурко