ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 381/890/24

провадження № 61-9485св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Головне управління Пенсійного фонду України в Київській області, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2024 року у складі судді Ковалевської Л. М.та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області (далі - ГУ ПФ України в Київській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі - ГУ ПФ України в Полтавській області).

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , а в період часу з 01 лютого 1972 року до 28 лютого 1976 року навчався у Верхівському сільськогосподарському технікумі МСГ УРСР, що підтверджується дипломом з відзнакою серії НОМЕР_1 , де його прізвище помилково вказане як « ОСОБА_2 ».

Після закінчення технікуму позивача прийняли на роботу до Верхівського сільськогосподарського технікуму на посаду бригадира садово-огородньої бригади, та в його трудовій книжці знову помилково зроблено запис прізвища « ОСОБА_2 », на підставі даних взятих з диплому технікуму.

Позивач зазначає, що період його навчання з 01 вересня 1972 року до 28 лютого 1976 року у Верхівському сільськогосподарському технікумі МСГ УРСР підлягає до включенню до трудового стажу на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Окрім того, згідно з архівною довідкою від 27 грудня 1972 року № 276, виданою Тростянецьким районним трудовим архівом в книгах обліку трудового стажу немає даних про нарахований трудовий стаж ОСОБА_1 за 1972 рік, але в книгах з нарахування заробітної плати є дані про нарахування заробітної плати і відпрацьовані трудодні.

У 2016 році позивач вийшов на пенсію з інвалідності та отримав пенсійне посвідчення.

Однак, відповідно до довідки-розрахунку страхового стажу, позивачу було включено до страхового стажу за 1972 рік 25 робочих днів, замість 50. Також, до загального страхового стажу не було враховано період його навчання у Верхівському сільськогосподарському технікумі МСГ УРСР, а саме в період часу з 01 вересня 1972 року до 28 лютого 1976 року, тобто 3 роки 6 місяців.

Окрім того, не було враховано до загального трудового стажу ОСОБА_1 період його трудової діяльності на посаді начальника цеху кормового виробництва у радгоспі (совхоз) «Дружба» у період часу з 12 вересня 1981 року до 15 травня 1982 року, тобто 8 місяців і 3 дні.

Зазначене відбулося у зв`язку з тим, що у дипломі та додатку до диплома, а також у трудовій книжці прізвище позивача вказане як « ОСОБА_2 ». Натомість, завдяки довідці від 15 січня 2014 року № 1 ОСОБА_1 зараховано трудовий стаж старшого робітника саду і огородництва по учгоспу Верхівського сільськогосподарського технікуму МСГ УРСР за період часу з 01 березня до 01 липня 1976 року.

При зверненні ОСОБА_1 до ГУ ПФ України в Полтавській області щодо перерахунку пенсії, рішенням від 14 листопада 2022 року відділ перерахунків пенсії № 3 управління пенсійного забезпечення, надання житлових субсидій та пільг ГУ ПФ України в Полтавській області відмовлено йому у перерахунку у зв`язку з відсутністю правових підстав.

ОСОБА_1 вважав таке рішення незаконним, а неправильне зазначення прізвища в дипломі та трудовій книжці не спростовує факту набуття ним трудового страхового стажу і права на отримання відповідно до нього перерахунку пенсії.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд:

встановити юридичний факт належності йому, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , його трудової книжки, виданої на ім`я « ОСОБА_2 » ІНФОРМАЦІЯ_1 від 05 квітня 1976 року, та диплома з відзнакою серії НОМЕР_1 , виданого 28 лютого 1976 року на ім`я « ОСОБА_2 »;

визнати його право на перерахунок пенсії у зв`язку з неврахуванням органами пенсійного фонду частини трудового стажу;

скасувати рішення від 14 листопада 2022 року № 52 ГУ ПФ України в Полтавській області про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1 за його заявою від 09 листопада 2022 року;

зобов`язати ГУ ПФ України в Київській області перерахувати розмір пенсійних виплат ОСОБА_1 в розмірі визначеному статтею 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», і включити до трудового (страхового) стажу: 25 робочих днів в АКПП «Іскра» в період часу з червня 1972 року (включно) до серпня 1972 року (включно); 3 роки 6 місяців періоду навчання у Верхівському сільськогосподарському технікумі МСГ УРСР з 01 вересня 1972 року до 28 лютого 1976 року; 8 місяців і 3 дні трудової діяльності на посаді начальника цеху кормового виробництва у радгоспі (совхоз) «Дружба» у період часу з 12 вересня 1981 року до 15 травня 1982 року;

зобов`язати ГУ ПФ України в Київській області виплатити ОСОБА_1 недоотриману суму пенсійних нарахувань починаючи з 16 грудня 2013 року до дня фактичного вчинення перерахунку відповідно до порядку, визначеному статтею 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 до ГУ ПФ України в Київській області, ГУ ПФ України в Полтавській області про встановлення факту належності диплома та трудової книжки, визнання особи такою, що має право на перерахування пенсії, скасування рішення та зобов`язання до перерахунку пенсії за відповідний період, зобов`язання виплатити недоотриманої суми пенсійних нарахувань задоволено частково.

Встановлено факт належності ОСОБА_1 його трудової книжки виданої на ім`я « ОСОБА_2 », ІНФОРМАЦІЯ_1 від 05 квітня 1976 року та диплома з відзнакою серії НОМЕР_1 виданого 28 лютого 1976 року на ім`я « ОСОБА_2 ».

Визнано право ОСОБА_1 на перерахування пенсії у зв`язку з неврахуванням органами пенсійного фонду частини його трудового стажу.

Провадження у частині позовних вимог про скасування рішення та зобов`язання до перерахунку пенсії за відповідний період, зобов`язання виплатити недоотриману суму пенсійних нарахувань закрито.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що встановлення факту належності трудової книжки та диплому заявнику необхідно для перерахування пенсії у зв`язку з неврахуванням органами пенсійного фонду частини його трудового стажу.

Зважаючи на встановлені у справі обставини, та наявність помилки в написанні прізвища заявника у зазначених вище документах, яку неможливо виправити в інший спосіб, ніж шляхом звернення до суду із заявою про встановлення факту належності такого документу вказаній особі, то суд дійшов висновку, що заява в цій частині підлягає задоволенню.

В частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права на перерахування пенсії у зв`язку з неврахуванням органами пенсійного фонду частини трудового стажу суд зазначив, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії, відтак дійшов висновку, що ОСОБА_1 має право на перерахування пенсії у зв`язку з неврахуванням органами пенсійного фонду частини його трудового стажу, а тому наявні правові підстави для задоволення позову в цій частині позовних вимог.

Натомість, закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог про скасування рішення ГУ ПФ України в Полтавській області та зобов`язання до перерахунку пенсії за відповідний період, зобов`язання виплати недоотриманої суми пенсійних нарахувань, суд першої інстанції виснував, що між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, тому цей спір належить до юрисдикції адміністративних судів.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2024 року в частині закриття провадження у справі залишено без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося, відповідно в апеляційному порядку не переглядалося.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу в цій частині необхідно залишити без задоволення.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати в частині закриття провадження у справі та ухвалити нове судове рішення.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 921/318/22, від 22 січня 2021 року у справі № 904/4376/20, від 12 серпня 2022 року у справі № 911/2401/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Зокрема, судами проігноровано правовий висновок щодо об`єднання позовних вимог пов`язаних між собою, особливо які є похідними із цивільно-правового спору.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги про встановлення факту диплома та трудової книжки, визнання особи такою, що має право на перерахування пенсії, чітко визначив предметну юрисдикцію цього спору. Проте, всупереч частині третій статті 19 КАС, не розглянув похідні від них позовні вимоги щодо скасування рішення ГУ ПФ України в Полтавській області про відмову у перерахунку пенсії та зобов`язання виплати недоотриманої суми пенсійних нарахувань .

Посилається на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 19 КАС України, зокрема, щодо розгляду позовних вимог в порядку цивільного судочинства, які формально містять ознаки публічно-правового спору, однак є похідними від позовних вимог, які підлягають розгляду і розглядаються в рамках цивільного судочинства (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Разом із касаційною скаргою ОСОБА_1 подав клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки оскаржує судові рішення з підстав порушення предметної та суб`єктної юрисдикції.

Відзиви на касаційну скаргу станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 23 липня 2024 року касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 (з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 381/890/24 із Фастівського міськрайонного суду Київської області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У вересні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 381/890/24.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Козинці Тростянецького району Вінницької області (копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Козятинською сільрадою 28 лютого 1957 року).

Цей факт підтверджено також копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого Яготинським РВ ГУ МВС України в Київській області 07 грудня 2010 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 01 вересня 1972 року до 28 лютого 1976 року позивач ОСОБА_1 навчався у Верхівському сільськогосподарському технікумі МСГ УРСР, що підтверджується дипломом з відзнакою серії НОМЕР_1 , виданим 28 лютого 1976 року та довідкою від 24 січня 2024 року №27-09а, виданою ВСП «Ладижинський фаховий коледж Вінницького національного аграрного університету», в якій зазначено, що він був зарахований студентом першого курсу денного відділення з 01 вересня 1972 року, проте прізвище вказано як « ОСОБА_2 ». Аналогічна помилка є і в дипломі та додатку до диплому.

Після закінчення 28 лютого 1976 року Верхівського сільськогосподарського технікуму МСГ УРСР, 01 березня 1976 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу до Верхівського сільськогосподарського технікуму на посаду бригадира садово-огородньої бригади на підставі наказу від 01 березня 1976 року № 47, що підтверджується копією трудової книжки, де також прізвище ОСОБА_1 помилково вказане як « ОСОБА_2 ».

Наявність помилки в написанні прізвища заявника, перешкоджає ОСОБА_1 використати своє право на перерахунок пенсії.

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією та законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання правил юрисдикції та підсудності.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити їх захистити шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Адміністративним судам як справи незначної складності підсудні також спори про оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг (пункт 3 частини шостої статті 12 КАС України).

Частина перша статті 4 КАС України визначає, що публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2); а суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (зокрема без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт під час здійснення ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, зокрема на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7).

За змістом наведених правових норм справами адміністративної юрисдикції є публічно-правові спори, ознакою яких є не лише особливий суб`єктний склад, але й їх виникнення щодо виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій (крім спорів, для яких закон установив інший порядок судового вирішення). Ці функції суб`єкт владних повноважень повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір і щодо особи, яка звернулася до суду. Прийняте суб`єктом владних повноважень під час виконання управлінських функцій рішення, вчинені дії або бездіяльність безпосередньо стосуються правового статусу (прав, законних інтересів, свобод, обов`язків) цієї особи.

Позивач обґрунтовував вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої у зв`язку з недоотриманням пенсії, присудженої рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року в справі № 440/8635/21 та рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2023 року в справі № 440/2771/23 про перерахунок пенсії.

Під «шкодою», яку позивач просив відшкодувати, він розуміє різницю між сумами присуджених йому за судовими рішеннями пенсійних виплат за перерахованим судом розміром і надбавкою та фактично отриманими пенсійними виплатами без такого перерахунку.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово формулювала правовий висновок про юрисдикційну належність спорів про стягнення нарахованої на виконання рішення суду, але невиплаченої пенсії.

Зокрема, в постанові від 16 січня 2019 року в справі № 452/3296/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правовідносини, які виникають щодо виконання судових рішень, урегульовані Законом України «Про виконавче провадження», а тому несплачена позивачеві сума пенсії, що підлягає стягненню на його користь за рішенням суду, не може вважатися майновою шкодою в розумінні статті 1166 Цивільного кодексу України, а є сумою нарахованої пенсії, яка підлягає виплаті в порядку виконання постанови суду, відтак зазначені норми права не застосовуються до спірних правовідносин. Вирішення процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень в адміністративних справах, зокрема щодо стягнення коштів (пенсійних виплат), врегульовано положеннями КАС України.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року в справі № 750/1668/17, від 03 липня 2019 року в справі № 750/1591/18-ц спори щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсій та інших соціальних виплат, є публічно-правовими, виникли з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинні розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Спір стосовно недоотриманих сум пенсії також є публічно-правовим, оскільки виник з публічно-правових відносин, пов`язаних зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій щодо нарахування та виплати пенсії, а тому він повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 січня 2020 року в справі № 127/3233/19).

У постанові від 09 лютого 2021 року в справі № 520/17342/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.

Оскільки вимоги про скасування рішення ГУ ПФ України в Полтавській області та зобов`язання до перерахунку пенсії за відповідний період та виплати недоотриманої суми пенсійних нарахувань мають публічно-правовий характер, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що цей спір підсудний судам адміністративної юрисдикції.

Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій положень частини третьої статті 19 КАС, з таких підстав.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2022 року у справі № Початок форми560/17953/21 зазначила, що чКінець форми

инне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

При цьому, відповідно до частини п`ятої статті 188 ЦПК України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам.

Аналогічне правило закріплено в частині четвертій статті 172 КАС України про те, що не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, не можуть бути поєднаними в одному провадженні вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, та оскарження рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, оскільки ці вимоги підсудні судам різних юрисдикцій.

Враховуючи зазначене, доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про неможливість спільного розгляду позовних вимог про встановлення факту належності диплома та трудової книжки та скасування рішення та зобов`язання до перерахунку пенсії, є необґрунтованим, оскільки відповідно до частини четвертої статті 188 ЦПК України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Посилання у касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 921/318/22, від 22 січня 2021 року у справі № 904/4376/20, від 12 серпня 2022 року у справі № 911/2401/21 є безпідставними, оскільки такі є нерелевантними до спірних правовідносин, які виникли у цій справі.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

У касаційній скарзі заявник просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права на формування єдиної правозастосовчої практики.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц (провадження № 14-475цс18), виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки заявник не навів мотивів та аргументів для такої передачі.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг

Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими рішеннями суду про часткове задоволення позову.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані рішення судів - без змін.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи до Великої Палати Верховного Суду.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

Р. А. Лідовець

Д. Д. Луспеник