Справа № 634/506/25
Провадження № 2/634/217/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2025 року

Сахновщинський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Зимовського О.С.,

за участю секретаря Лісняк С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в сел. Сахновщина Харківської області цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

Позивач Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» (далі АТ «ПУМБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами в сумі 42539,4 грн. та судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 укладено кредитні договори:

- 25.09.2017 кредитний договір №267449263, за яким Позичальнику видано кредит у сумі 2100 грн.;

- 12.09.2018 кредитний договір №101, за яким Позичальнику видано кредит у сумі 16300 грн.;

- 03.09.2020 кредитний договір №301, за яким Позичальнику видано кредит у сумі 20000 грн.

Відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 04.02.2025 склала:

-по кредитному договору від 25.09.2017 № 267449263 4694,28 грн., з яких: 2100 грн. заборгованість за кредитом; 2580,28 грн. заборгованість процентами; 14 грн. заборгованість за комісією;

-по кредитному договору від 12.09.2018 № 101- 29618,53 грн., з яких: 16300 грн. заборгованість за кредитом; 13318,53 грн. заборгованість процентами; 0 грн. заборгованість за комісією;

-по кредитному договору від 03.09.2020 № 301- 8226,59 грн., з яких: 5833,65 грн. заборгованість за кредитом; 0,86 грн. заборгованість процентами; 2392,08 грн. заборгованість за комісією.

Тобто загальна сума заборгованості по вищевказаним кредитним договорам станом на 04.02.2025 року склала 42539,4 гривень.

Позивач направив письмові вимоги (Повідомлення) відповідачу на адресу місця проживання, яку він зазначив у анкеті на отримання кредиту, однак у наданий строк заборгованість відповідачем погашена не була

Зазначене стало підставою для звернення представника АТ «ПУМБ» до суду.

Ухвалою суду від 04 червня 2025 року провадження по справі відкрито, розгляд справи визначено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, в позовній заяві просили слухати справу за відсутності представника позивача.

Відповідач, у судове засідання не з`явився, надав до суду відзив в якому зазначає, що позовні вимоги АТ «ПУМБ» він не визнає, вважає їх необґрунтованими, безпідставними та не законними, а всі обставини, такими, що не відповідають дійсності. Як вбачається з розрахунку позивача, до складу заборгованості включено суми "заборгованості за комісією" за кредитними договорами від 25.09.2017 (14 грн.) та від 03.09.2020 (2392,08 грн.). Відповідач вважає нарахування таких комісій неправомірним та таким, що суперечить чинному законодавству України, зокрема Закону України "Про захист прав споживачів", та сформованій судовій практиці Верховного Суду. Крім того, просив застосувати наслідки спливу позовної давності до вимог АТ «ПУМБ» про стягнення заборгованості за кредитними договорами № 267449263 від 25.09.2017 та №4101 від 12.09.2018. Відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Враховуючи, що сторони в судове засідання не з`явились, суд відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України вважає за можливе провести розгляд справи без участі сторін та без фіксації процесу за допомогою технічного засобу.

Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, відзив, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено, що 03.09.2020 року ОСОБА_1 підписав заяву №301 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та паспорт споживчого кредиту, на підставі яких відповідачу видано кредит в сумі 20000 грн.

25.09.2017 року ОСОБА_1 підписав заяву-анкету №267449262 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.

12.09.2018 року ОСОБА_1 підписав заяву паспорт споживчого кредиту.

04.02.2025 року ОСОБА_1 направлялася письмова вимога вих №КНО-44.2.2/80, згідно якої АТ «ПУМБ» вимагали виконання зобов`язання, а саме погасити заборгованість в загальному розмірі 42539,40 грн., (по договору №267449263, рах. НОМЕР_1 4694,28 грн., по договору №4101, рах. НОМЕР_2 29618,53 грн., по договору 301, рах. НОМЕР_3 8226,59 грн.).

Згідно довідки про збільшення кредитного ліміту по договору №4101 від 12.09.2018 року ОСОБА_1 встановлено кредитний ліміт в сумі 9200 грн. який в подальшому збільшувався, останній раз 27.02.2022 року до 16300 грн.

Відповідно до довідки про збільшення кредитного ліміту по договору №267449263 від 25.09.2017 року ОСОБА_1 встановлено кредитний ліміт в сумі 500 грн.

Згідно платіжної інструкції від 03.09.2020 року №TR.44052731.29064.8810 АТ «ПУМБ» на рахунок ОСОБА_1 перераховано 20000 грн., призначення платежу надання кредитних коштів по договору №301 від 03.09.2020 року.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором №301 від 03.09.2020 року вбачається наявність заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «ПУМБ», яка станом на 04.02.2025 року становить 8226,59 грн., з яких: 5833,65 грн. заборгованість за кредитом; 0,86 грн. заборгованість процентами; 2392,08 грн. заборгованість за комісією.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором від 12.09.2018 № 101 вбачається наявність заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «ПУМБ», яка станом на 04.02.2025 року становить 29618,53 грн., з яких: 16300 грн. заборгованість за кредитом; 13318,53 грн. заборгованість процентами; 0 грн. заборгованість за комісією.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором від 25.09.2017 № 267449263 вбачається наявність заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «ПУМБ», яка станом на 04.02.2025 року становить 4694,28 грн., з яких: 2100 грн. заборгованість за кредитом; 2580,28 грн. заборгованість процентами; 14 грн. заборгованість за комісією.

Відповідно до наданих АТ «ПУМБ» виписок з особових рахунків ОСОБА_1 вбачається факт зарахування кредитних коштів на рахунок ОСОБА_1 в сумі 20000 грн. по договору №301 від 03.09.2020 року та факт користування зазначеними коштами. Також вбачається нарахування та погашення заборгованості за кредитними договорами від 12.09.2018 № 101 та від 25.09.2017 № 267449263. Останнє погашення заборгованості по процентам в рамках договору від 25.09.2017 № 267449263 відбулося 17.07.2022 року в сумі 2,06 грн.

Щодо кредитного договору № 101 від 12.09.2018 року, суд зазначає наступне.

Пунктом 2.2.1 Розділу І Публічної пропозиції Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (в редакції 10.06.2017 року) передбачено, що Договір вважається укладеним, а умови Публічної пропозиції Акцептованими Клієнтом з моменту оформлення Заяви на приєднання до Договору за умови подання Клієнтом документів і відомостей, необхідних для з`ясування його особи, суті діяльності та фінансового стану, перелік яких визначається відповідно до вимог чинного законодавства України, якщо інший порядок не встановлений будь-якими іншими умовами Договору. У разі ненадання фізичною особою необхідних Банку документів чи відомостей або умисного надання неправдивих відомостей щодо себе, вважається, що такі дії фізичної особи позбавляють Банк можливості надання цій особі банківських послуг, у зв`язку з чим Банк відмовляє такій фізичній особі в укладанні з нею Договору та її обслуговуванні. Банк може відмовити Клієнту у наданні послуг(и) за цим Договором у випадках, передбачених законодавством України, а також якщо це може призвести до порушення законодавства та/ або надання таких послуг унеможливлено нормативно-правовими актами Національного банку України (мораторій, заборона, обмеження тощо).

Пунктом 2.2.5 Розділу І Публічної пропозиції Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», передбачено, що підписанням заяви на приєднання до договору, клієнт беззастережно підтверджує, що на момент укладення договору клієнт ознайомився з повним текстом договору (в тому числі Тарифами), повністю зрозумів його зміст та погоджується зі всіма умовами договору.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до Закону України "Про споживче кредитування", у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина друга статті 9 Закону України "Про споживче кредитування", в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

У відповідності до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про споживче кредитування", кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Цією ж правовою нормою визначено зміст вказаної інформації (умови кредиту: тип кредиту, сума кредиту, строк кредитування, мета та спосіб отримання, тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок її зміни, види забезпечення за кредитом, орієнтовна реальна річна процентна ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту тощо), порядок ознайомлення з нею споживача, форму надання такої інформації (паспорт споживчого кредиту) та термін її актуальності. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця, з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту (ч.2 ст. 9 Закону України "Про споживче кредитування"). Тобто інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (паспорт споживчого кредиту), є пропозицією до укладення кредитного договору (офертою).

Термін "паспорт споживчого кредиту" вживається у Законі України "Про споживче кредитування" лише в розділі II "Інформаційне забезпечення договору про споживчий кредит та дії, що передують його укладенню" та у Додатку 1 зі стандартизованою формою такого паспорта. Приписи про умови договору про споживчий кредит, його форму, порядок укладення та розірвання визначені у розділі ІІІ "Договір про споживчий кредит" цього Закону. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (ч.2 ст. 9 Закону України "Про споживче кредитування", чинного на момент виникнення спірних правовідносин). З огляду на ці норми закону паспорт споживчого кредиту є довідкою для споживача про умови кредитування, з якими банк зобов`язаний його ознайомити для прийняття споживачем усвідомленого рішення про наступне укладення кредитного договору. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, підписання такого паспорта не означає укладення кредитного договору. Паспорт споживчого кредиту не є тим документом, який Закон України "Про споживче кредитування" включає до форми договору про споживчий кредит (стаття 13).

Отже, тлумачення вказаних норм свідчить, що: під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину; потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту.

Разом з тим, ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Такий висновок зроблений Верховним Судом у складі Об`єднаної плати Касаційного цивільного суду у постанові по справі № 393/126/20 від 23.05.2022.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи на підтвердження укладання між АТ «ПУМБ» та відповідачем кредитного договору № 101 від 12.09.2018 року представником позивача надано лише паспорт споживчого кредиту підписаний відповідачем 12.08.2018 року. Самого ж кредитного договору, чи заяви на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування, на підтвердження укладання кредитного договору № 101 від 12.09.2018 року представником позивача не надано.

Також в матеріалах справи відсутні докази перерахунку грошових коштів на рахунок відповідача по договору № 101 від 12.09.2018 року.

За таких обставин суд приходить висновку про безпідставність вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості по кредитному договору від 12.09.2018 № 101 в розмірі 29618,53 грн., з яких: 16300 грн. заборгованість за кредитом; 13318,53 грн. заборгованість процентами; 0 грн. заборгованість за комісією, оскільки не надано доказів укладання такого договору та доказів перерахунку грошових коштів на рахунок відповідача за вказаним договором.

Щодо кредитних договорів № 267449263 від 25.09.2017 року та №301 від 03.09.2020 року, суд зазначає наступне.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України, передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В судовому засіданні було встановлено, що між сторонами виникли кредитні правовідносини. Спір стосується стягнення заборгованості за договорами, а саме заборгованості за кредитом.

Суду не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, що відповідає положенням ст. 617 ЦК України.

Враховуючи викладене та також те, що відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання та порушив умови договорів, укладених 25.09.2017 року та 03.09.2020 року між ним і банком, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість

-по кредитному договору від 25.09.2017 № 267449263 в сумі 4680,28 грн., з яких: 2100 грн. заборгованість за кредитом; 2580,28 грн. заборгованість процентами;

-по кредитному договору від 03.09.2020 № 301 в сумі 5834,51 грн., з яких: 5833,65 грн. заборгованість за кредитом; 0,86 грн. заборгованість процентами.

Загальна сума, яку суд вважає стягнути з відповідача на користь позивача за вказаними кредитними договорами складає 10514, 79 грн.

Щодо вимог про стягнення заборгованості за комісією по обслуговуванню кредиту, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на супровідні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

Частиною 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Тобто, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.07.2022 року по справі №496/3134/19 зазначила наступне.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит Банк надає споживачу детальний перелік складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною в договорі про споживчий кредит, - за кількістю днів, щомісяця, щокварталу) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супровідних послуг банку, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб за кожним платіжним періодом за формою, наведеною в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит додатка 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

В заяві на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування від 03.09.2020 року № 301 відповідач своїм підписом погодив комісію за обслуговування кредиту у розмірі відповідно 2,99%, проте банк не роз`яснив за які конкретні розрахунково-касові дії з відповідача буде взята комісія за обслуговування кредиту. Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості встановлено без уточнення найменування конкретних послуг та систематичності запиту споживачем інформації щодо обслуговування кредитної заборгованості.

Крім того, позивачем до суду не надано доказів того, що відповідач вимагав у банку надання інформації про стан кредиту частіше одного разу на місяць.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про те, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку послуг з обслуговування кредиту, їх погодження зі споживачем при укладенні кредитного договору. Так, вказані умови договору не містять розмежування платних та безоплатних послуг, як і не містять найменування цих послуг, а значить передбачають виключно платні послуги стосовно обслуговування кредиту в тому числі, слід розуміти, і послуги на вимогу споживача не частіше одного разу на місяць повідомляти йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надання виписки з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформації про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншої інформації, що суперечить вимогам частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», за яким надання таких послуг передбачено безоплатно.

Також суд звертає увагу, що в заяві-анкеті на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування від 25.09.2017 року №267449262 взагалі не визначено наявність комісії за обслуговування кредиту. Більш того, процентна ставка комісії також не визначена в публічній пропозиції на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб в редакції, яка діяла на момент підписання вказаної заяви (редакція яка діяла з 10.06.2017 року). Інших доказів на погодження комісійних платежів за вказаною заявою не надано.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що вимоги банку про стягнення заборгованості з комісії у розмірі 14 грн. по кредитному договору від 25.09.2017 року №267449262, а також заборгованості з комісії у розмірі 2392,08 грн. по кредитному договору від 03.09.2020 року № 301, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо застосування строків позовної давності.

Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положеннями ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України).

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено відповідну заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

30 березня 2020 року був прийнятий Закон України № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнений Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, п. 12 якого визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу строки, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року, а тому саме з цієї дати строк позовної давності продовжувався у зв`язку із введенням на території України карантину. Строк карантину неодноразово продовжувався й закінчився 30 червня 2023 року.

Крім того, згідно Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в зв`язку з військовою агресією рф проти України, в Україні було введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, з подальшими його продовженнями, який триває і наразі.

Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», внесено зміни до ЦК України щодо строків позовної давності. Так, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема п.19, згідно якого у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Відповідно до умов кредитного договору від 03.09.2020 року № 301 сторони встановили строк дії договору 24 місяці, тобто до 03.09.2022 року, тому строк позовної давності в три роки має обчислюватися з 03.09.2022 року та продовжується до 03.09.2025 року, тоді як з даним позовом представник позивача звернувся до суду 25.05.2025 року, тобто в межах строку позовної давності.

Щодо кредитного договору від 25.09.2017 року №267449262 суд зазначає, що його укладено без визначення строку його дії.

Згідно п. 2.4.1 публічної пропозиції на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб в редакції, яка діяла на момент підписання вказаної заяви (редакція яка діяла з 10.06.2017 року) договір діє протягом невизначеного строку і може бути розірваний за ініціативою Банку або за ініціативою Клієнта у випадках закриття всіх Карткових рахунків та інших рахунків, відкритих за цим Договором, та/ або відмови від усіх послуг Банку.

З виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 25.09.2017 року по 04.02.2025 року вбачається, що останнє погашення заборгованості за процентами по вказаному кредитному договору відповідачем здійснено 15.07.2022 року, тому з цього часу слід відраховувати строк позовної давності в три роки, а враховуючи що позивач звернувся до суду з даним позовом25.05.2025 року, підстав для застосування наслідків пропущення строку позовної давності відсутні, оскільки позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач, звернувшись до суду з даним позовом 27.05.2025 року, не пропустив строків позовної давності по кредитним договорам №267449262 від 25.09.2017 року та № 301 від 03.09.2020 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог.

Тому, з відповідача у відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційне до розміру задоволених вимог у розмірі 605,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 19, 81, 133, 141, 264, 265 ЦПК України суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (, вул. Андріївська, 4, м. Київ) заборгованість у сумі 10514 грн. 79 коп. (десять тисяч п`ятсот чотирнадцять гривень 79 коп.).

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (, вул. Андріївська, 4, м. Київ) витрати по сплаті судового збору в сумі 605 грн. 60 коп. (шістсот п`ять гривень 60 коп.).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду в тридцяти денний строк з дня його складання.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 26.09.2025 року.

Суддя: