ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 175/2201/22

провадження № 61-12877св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - керівник Бердянської окружної прокуратури Запорізької області

в інтересах держави в особі Приморської міської ради Бердянського району Запорізької області,

відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - Запорізька обласна державна адміністрація,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру

у Запорізькій областіна рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2024 року у складі судді

Журавель Т. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року у складі колегії суддів: Халаджи О. В., Космачевської Т. В.,

Максюти Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2022 року керівник Бердянської окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Приморської міської ради Бердянського району Запорізької області (далі - прокурор) звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області (далі -

ГУ Держгеокадастру), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , третя особа - Запорізька обласна державна адміністрація, про визнання незаконним і скасування наказу, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та повернення земельної ділянки.

Позов мотивовано тим, що наказом ГУ Держгеокадастру від 27 листопада 2020 року затверджено проект землеустрою щодо відведення

ОСОБА_1 земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва та передано йому у власність земельну ділянку загальною площею 0,1000 га

з кадастровим номером :02:025:0032, яка розташована на території Орлівської сільської ради Приморського району Запорізької області за межами населеного пункту.

26 січня 2022 року на підставі договору купівлі-продажу право власності на спірну земельну ділянку набув ОСОБА_2 , який 27 січня 2022 року відчужив земельну ділянку ОСОБА_3 , а 28 січня 2022 року власником спірної земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу став

ОСОБА_4 .

Прокурор вказував що спірна земельна ділянка розташована на відстані

47 м до берегової смуги Азовського моря.

У зв`язку з тим, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги Азовського моря та відповідно до закону відноситься до земель водного фонду, позивач вважав, що наказ

ГУ Держгеокадастру щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва від 27 листопада 2020 року виданий

з порушенням норм законодавства та підлягає скасуванню, а земельна ділянка підлягає поверненню державі.

Ураховуючи наведене, прокурор просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру від

27 листопада 2020 року № 8-9283/15-20-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» в частині надання

у власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :02:025:0032, площею 0,1000 га, для індивідуального садівництва, що розташована на території Орлівської сільської ради Приморського району Запорізької області (Бердянського району Запорізької області);

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки

з кадастровим номером :02:025:0032, площею 0,1000 га, для індивідуального садівництва, що розташована на території Орлівської сільської ради Приморського району Запорізької області (тепер Бердянського району Запорізької області), від 26 січня 2022 року, укладений між

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Щетіловою О. В., зареєстрований в реєстрі за № 238;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки

з кадастровим номером :02:025:0032, площею 0,1000 га, для індивідуального садівництва, що розташована на території Орлівської сільської ради Приморського району Запорізької області (тепер - Бердянського району Запорізької області), від 27 січня 2022 року, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Щетіловою О. В., зареєстрований в реєстрі за № 277;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки

з кадастровим номером :02:025:0032, площею 0,1000 га, для індивідуального садівництва, що розташована на території Орлівської сільської ради Приморвського району Запорізької області (тепер -Бердянського району Запорізької області), від 28 січня 2022 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Щетіловою О. В., зареєстрований в реєстрі за № 293;

- зобов`язати ОСОБА_4 повернути державі в особі Приморської міської ради Бердянського району Запорізької області земельну ділянку

з кадастровим номером :02:025:0035, площею 0,1000 га, для індивідуального садівництва, що розташована на території Орлівської сільської ради Приморського району Запорізької області (тепер -Бердянського району Запорізької області).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ГУ Держгеокадастру від

27 листопада 2020 року № 8-9283/15-20-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» в частині надання

у власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :02:025:0032, площею 0,1000 га, для індивідуального садівництва, що розташована на території Орлівської сільської ради Приморського району Запорізької області (тепер - Бердянського району Запорізької області).

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_4 земельну ділянку

з кадастровим номером :02:025:0032, площею 0,1000 га, для індивідуального садівництва, що розташована на території Орлівської сільської ради Приморського району Запорізької області (Бердянського району Запорізької області) у власність держави в особі Приморської міської ради Бердянського району Запорізької області.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Визнаючи незаконним та скасовуючи наказ ГУ Держгеокадастру від

27 листопада 2020 року № 8-9283/15-20-СГ, суд першої інстанції виходив із того, що спірна земельна ділянка всупереч статті 88 ВК України оспорюваним наказом ГУ Держгеокадастру була передана у власність для індивідуального садівництва. У судовому засіданні позивач довів належними та допустимими доказами, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду, а тому протиправно була передана в приватну власність.

Витребовуючи спірну земельну ділянку з незаконного володіння

ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з мети позову, що полягає

у відновленні правового порядку в частині відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, а тому вважав вимогу про зобов`язання ОСОБА_4 повернути державі в особі Приморської міської ради Бердянського району Запорізької області спірну земельну ділянку, вимогою про витребування цієї ділянки з володіння ОСОБА_4 на користь власника.

Відмовляючи в задоволенні позову в іншій частині, суд першої інстанції зробив висновок про те, що, оскільки факт незаконного вибуття спірної земельної ділянки з державної власності вже встановлений судом, вимоги про визнання в подальшому укладених договорів купівлі-продажу від 26 січня 2022 року, від 27 січня 2022 року та від 28 січня 2022 року недійсними не

є ефективним способом захисту прав позивача у цій справі.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру залишено без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від

13 березня 2024 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту прав у частині визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру від 27 листопада 2020 року

№ 8-9283/15-20-СГ не є ефективним і необхідним. Однак, оскільки суд першої інстанції, вирішуючи спір, задовольнив таку позовну вимогу прокурора одночасно із визнанням обґрунтованими і задоволенням його вимог про витребування спірного нерухомого майна з чужого незаконного володіння відповідача, що є самостійним і ефективним способом захисту інтересів держави, апеляційний суд не знайшов підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині позовних вимог прокурора про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру від 27 листопада 2020 року

№ 8-9283/15-20-СГ, оскільки це не вплине на правильність висновків судів по суті вирішення спору та поновить права відповідачів на спірне майно.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд вказав, що

ГУ Держгеокадастру оскаржує судове рішення лише в частині визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру від 27 листопада

2020 року № 8-9283/15-20-СГ, а тому суд не вдавався до перевірки інших обставин справи.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

12 вересня 2024 року ГУ Держгеокадастру подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року в частині визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру від

27 листопада 2020 року № 8-9283/15-20-СГ й ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні цих вимог.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що позовна вимога про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру від

27 листопада 2020 року № 8-9283/15-20-СГ задоволенню не підлягає, оскільки позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх прав. Вказує, що, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належним способом захисту права є вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Для витребування спірного майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня

2018 року у справі № 338/180/17, від 22 жовтня 2019 року у справі

№ 923/876/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, від 23 листопада 2021 року у справі

№ 359/3373/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16,

від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 22 червня 2021 року

у справі № 200/606/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи інших учасників справи

06 травня 2025 року заступник керівника Запорізької обласної прокуратури подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року - без змін.

Відзив мотивовано тим, що аргументи касаційної скарги необґрунтовані,

а зазначені в касаційній скарзі висновки Верховного Суду не є релевантними спірним правовідносинам.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 26 вересня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.

06 листопада 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 09 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від

13 березня 2024 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від

14 серпня 2024 року оскаржуються в частині позовних вимог прокурора про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру від

27 листопада 2020 року № 8-9283/15-20-СГ.

В іншій частині рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2024 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року в касаційному порядку не оскаржуються, а тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції їх не переглядає.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи

Наказом ГУ Держгеокадастру від 27 листопада 2020 року № 8-9283/15-20-СГ затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки

у власність ОСОБА_1 для індивідуального садівництва та передано йому

у власність земельну ділянку загальною площею 0,1000 га з кадастровим номером :02:025:0032, яка розташована на території Орлівської сільської ради Приморського району Запорізької області.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 05 липня 2022 року ОСОБА_1 відчужив спірну земельну ділянку на підставі договору-купівлі продажу земельної ділянки від 26 січня 2022 року ОСОБА_2 , 27 січня 2022 року право власності на земельну ділянку на підставі договору-купівлі продажу земельної ділянки від 27 січня 2022 року набув ОСОБА_3 .

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 08 лютого 2024 року право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору-купівлі продажу земельної ділянки від 28 січня 2022 року зареєстроване за ОСОБА_4 .

Згідно із запитом Бердянської окружної прокуратури до Приморської міської ради від 28 жовтня 2021 року № 50/1-5283 № 21 відповідно до топографо-геодезичного плану визначення відстані до берегової смуги від ділянок

з кадастровими номерами :02:025:0028, :02:025:0032, складеного ПП «Інфотера», встановлено, що вказані земельні ділянки розміщенні на відстані 30-80 метрів від Азовського моря, що відносить їх до земель водного фонду. Вказані ділянки наказом ГУ Держгеокадастру передано громадянам у приватну власність. У зв`язку з цим прокуратура просить надати інформацію щодо того, чи вживалися та чи будуть вживатися міською радою заходи реагування щодо усунення допущених

ГУ Держгеокадастру порушень законодавства та повернення

в розпорядження територіальної громади земель водного фонду.

12 листопада 2021 року Приморська міська рада надала відповідь

№ 04-11/6010, в якій зазначено, що міська рада на підставі наданої відділом

у Приморському районі ГУ Держгеокадастру відповіді повідомляє, що на території Приморського району Запорізької області межі прибережної захисної смуги уздовж Азовського моря не встановлено. Землевпорядна документація, за якою могла бути встановлена прибережна захисна смуга уздовж Азовського моря на території Приморського району Запорізької області, не розроблялася і не затверджувалася. Рішення щодо зазначеної

у запиті земельної ділянки з кадастровим номером :02:025:0032 Приморського міською радою не приймалися. На сьогодні земельні ділянки перебувають у приватній власності. Скасування державної реєстрації права власності згідно з чинним законодавством України відбувається за рішенням суду. При цьому заходи претензійно-позовного характеру не проводилися

у зв`язку з недостатністю передбачених в бюджеті на 2021 рік асигнувань.

13 січня 2022 року Бердянська окружна прокуратура скерувала до Запорізької обласної державної адміністрації запит № 50/1-291 вих-22 про надання інформації, чи було відомо Запорізькій обласній державній адміністрації та

з якого часу про порушення законодавства щодо відведення земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги у приватну власність та чи вживалися на теперішній час та (або) будуть вживатися обласною державною адміністрацією будь-які заходи представницького характеру щодо повернення земельної ділянки з кадастровим номером :02:025:0032 до державної власності.

Листом від 25 січня 2022 року № 00575/08-46 Запорізька обласна державна адміністрація повідомила, що факти, викладені у вказаному листі, Запорізькій обласній державній адміністрації не відомі. Разом з тим повідомлено, що кошти для сплати облдержадміністрацією судового збору за подання до суду відповідних позовів обмежені.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Встановивши, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності незаконно, з порушенням статті 88 ВК України, оскільки вона відноситься до земель водного фонду, суд першої інстанції зробив висновок про наявність підстав для витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння ОСОБА_4 в порядку статті 388 ЦК України.

Оскільки факт незаконного вибуття спірної земельної ділянки з державної власності вже встановлений судом, вимоги про визнання в подальшому укладених договорів купівлі-продажу від 26 січня 2022 року, від 27 січня

2022 року та від 28 січня 2022 року недійсними не є ефективним способом захисту позивача у цій справі, а тому задоволенню не підлягають.

Рішення суду першої інстанції в вказаних частинах в апеляційному порядку не переглядалося.

Касаційна скарга також не містить аргументів щодо незгоди з вказаними висновками.

У цій справі аргументи касаційної скарги зводяться лише до незгоди

з рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2024 року та постановою Дніпровського апеляційного суду від

14 серпня 2024 року в частині позовних вимог прокурора про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру від 27 листопада

2020 року № 8-9283/15-20-СГ.

Надаючи оцінку аргументам касаційної скарги в межах її вимог та доводів, колегія суддів враховує таке.

У справі, що переглядається, керівник Бердянської окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави, в особі Приморської міської ради Бердянського району Запорізької області серед іншого заявив вимогу про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру від

27 листопада 2020 року № 8-9283/15-20-СГ.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які

ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси

у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна

з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло

з володіння власника: (а) «фізично» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження

№ 12-157гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що власник

з дотриманням статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. Оскільки вимога про визнання наказів Головного управління Держземагентства незаконними та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, то така вимога не

є нерозривно пов`язаною з вимогою про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння. При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність зазначених наказів без заявлення вимоги про визнання їх незаконними та скасування, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не тягнуть правових наслідків, на які вони спрямовані.

Враховуючи викладене, власник з дотриманням вимог статей 387, 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування статей 387 і 388 ЦК України,

є неефективними. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 23 листопада 2021 року у справі

№ 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від

23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (пункт 155)).

Оскільки суд першої інстанції зробив висновок про наявність підстав для витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння

ОСОБА_4 відповідно до статті 388 ЦК України, і рішення в цій частині набрало законної сили, а вимога про визнання наказу ГУ Держгеокадастру незаконним та його скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призведе до відновлення володіння спірною земельною ділянкою, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки позивач обрав неналежний та неефективний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови у позові в цій частині вимог.

Розглядаючи спір та визнаючи незаконним і скасовуючи наказ

ГУ Держгеокадастру від 27 листопада 2020 року № 8-9283/15-20-СГ, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, неведеного не врахували та дійшли неправильного висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але суди допустили неправильне застосування норм матеріального права, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від

13 березня 2024 року в частині вимог керівника Бердянської окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Приморської міської ради Бердянського району Запорізької області до ГУ Держгеокадастру, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Запорізька обласна державна адміністрація, про визнання незаконним та скасування наказу та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року слід скасувати й ухвалити у справі в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення касаційної скарги, скасування оскаржуваних судових рішень з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову в позові в частині вимог, судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3 721,50 грн

і касаційної скарги в розмірі 4 962,00 грн, а всього 8 683,50 грн слід стягнути

із Запорізької обласної прокуратури на користь ГУ Держгеокадастру.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій областізадовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від

13 березня 2024 року в частині позовних вимог керівника Бердянської окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Приморської міської ради Бердянського району Запорізької області до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Запорізька обласна державна адміністрація, про визнання незаконним та скасування наказу та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року скасувати

й ухвалити у справі в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позову керівника Бердянської окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Приморської міської ради Бердянського району Запорізької області до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Запорізька обласна державна адміністрація, про визнання незаконним та скасування наказу відмовити.

Стягнути із Запорізької обласної прокуратурина користь Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області 8 683,50 грн судових витрат зі сплати судового збору.

З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2024 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня

2024 року у скасованих частинах втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов