Справа № 214/4996/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

(заочне)

19 вересня 2025 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді - Чернової Н.В.

за участю:

секретаря судового засідання Нестеренко К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у майні, що перебуває у спільній частковій власності, з виплатою співвласнику відповідної грошової компенсації та визнання права власності на 1/3 частку квартири

ВСТАНОВИВ:

03.06.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у майні, що перебуває у спільній частковій власності, з виплатою співвласнику відповідної грошової компенсації та визнання права власності на 1/3 частку квартири.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, щовін та відповідач є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 , йому належить 2/3 частки вищевказаної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане 14.12.2020 року реєстр 1132 №35/2020 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Мазепа Н.М. після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відповідачу ОСОБА_2 належить 1/3 частка квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, яке видане УЖКГ Криворізького міськвиконкому 18 березня 1994 року №1436 .Незважаючи на те, що позивач з відповідачем є родичами (двоюрідними братами), теплі стосунки між ними не склалися і вже декілька десятків років родинних зв`язків вони не підтримують, позивачу відомо, що відповідач виїхав до Російської Федерації багато років тому, постійно мешкає у Санкт-Петербурзі, але більш точною інформацією щодо місця проживання ОСОБА_2 позивач не володіє. Відповідач у спірній квартирі давно не проживає, не сплачує комунальні послуги щодо утримання вказаного житла, тягар утримання майна покладений повністю лише на позивача. На теперішній час квартира за адресою: АДРЕСА_1 , потребує капітального ремонту, але позивач вважає, що проведення ним капітального ремонту стане можливим тільки після вирішення питання щодо частки співвласника. Враховуючи те, що відповідач є громадянином Російської Федерації, постійно там мешкає, у спірній квартирі не проживає, фактично можна зробити висновок, що він втратив інтерес до цього житла і відповідно припинення права власності на належну йому 1/3 частку квартири не завдасть його інтересам істотної шкоди, до того ж технічна можливість виділення частки відповідача в натурі відсутня, так як частка відповідача є незначною та неподільною - 1/3, натомість частка позивача є 2/3. У відповідності до ч. 2 ст. 183 ЦКУ неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення, так як предметом спору є трикімнатна квартира загальною площею 66,6 кв.м. житловою 39,10 кв.м., то виділити відповідачу належну йому частку з облаштуванням окремої квартири неможливо. Згідно звіту про незалежну оцінку трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 вартість квартири становить 188456 гривень, вартість 1/3 частки, яку позивач пропонує виплатити відповідачу в якості компенсації складає 62818,67 гривень. Іншого шляху окрім судового, яким би можливо було вирішити дане питання не має, тому за захистом своїх прав та інтересів вона вимушена звернутись до суду та просить суд припинити право власності відповідача ОСОБА_2 на 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 з присудженням на його користь грошової компенсації в сумі 62 818, 67 грн. (шістдесят дві тисячі вісімсот вісімнадцять гривень) 67 коп.. та визнати за позивачем ОСОБА_1 , право власності на 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 66,6 кв.м., житловою 39,1 кв.м.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, його представник адвокат Палішева Н.О. на адресу суду подала письмову заяву, у якій просить суд розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить суд позов задовольнити. Зазначає, що компенсацію відповідачу за його частку у спільному майні, а саме 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 в сумі 62 818, 67 грн. (шістдесят дві тисячі вісімсот вісімнадцять гривень) 67 коп. позивачем внесена на депозитний рахунок суду, що підтверджується відповідною квитанцією.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Звертаючись із позовом до відповідача в справі, який є громадянином Російської Федерації в України для правильного вирішення спору позивач не потребує згоди компетентних органів держави Російської Федерації на розгляд справи у судах України або наявності міжнародної угоди між Україною та Російською Федерацією з цього питання.

Відповідно до змісту статтей 498, 499 ЦПК у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому ЦПК або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому ЦПК або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Зміст і форма судового доручення про надання правової допомоги мають відповідати вимогам міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України

Втім, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан. Відповідно до ч. 1 ст. 122 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. За зверненням Міністерства юстиції України Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та ООН, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресією росії проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати у повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану.

Згідно з листом Міністерства юстиції України «Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану» № 25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022 з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами російської федерації на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах та у галузі міжнародного приватного права.

Крім того, відповідно до повідомлення, розміщеного на офіційному веб-сайті Акціонерного товариства «Укрпошта» у рубриці «Експорт», у зв`язку з агресією з боку Росії та введенням воєнного стану, АТ «Укрпошта» припинило поштове співробітництво з Поштою Росії та Білорусі; посилки та перекази в ці країни не приймаються.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 498 ЦПК України доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами. Таким чином, з метою належного повідомлення Відповідача про розгляд даної справи необхідно вручити йому копію позовної заяви та процесуальні документи по даній справі у перекладі на російську мову з нотаріальним засвідченням його вірності через Міністерство юстиції України.

Водночас, у зв`язку із порушенням Російською Федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного Акта, Паризької Хартії для Нової Європи та ряді інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справи України 24.02.2022 нотифікувало МЗЗ РФ про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з Росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та Російською Федерацією від 14.02.1992.

Відтак, діяльність дипломатичних представництв України в Росії та Росії в України, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинені відповідно до Віденської Конвенції про дипломатичні зносини 1961 року. Отже, подальша подача будь-яких судових документів до російської сторони дипломатичними каналами не є можливим з огляду на розірвання дипломатичних відносин та евакуацію всіх співробітників дипломатичних та консульських установ України через повномасштабну агресію РФ проти України. Крім того, на період збройного конфлікту у відносинах з державною-агресором унеможливлено застосування міжнародних договорів України з питань правового співробітництва у цивільних і кримінальних справах, у тому числі у зв`язку із припиненням поштового сполучення. Крім того, за інформацією Міністерства закордонних справи України, дипломатичні відносини між Україною та Росією розірвано і передача документів дипломатичними каналами не здійснюється.

При цьому, відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Оцінюючи характер процесу, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, його неявку до суду без поважних причин, не подання відзиву у встановлений законом строк, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень позивача проти заочного розгляду справи, що відповідатиме ст.280 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши процесуальну позицію сторін, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У частині першій статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частин першої - третьої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном

є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто стаття 365 ЦК України передбачає реалізацію права співвласників на припинення права власності одного із співвласників на його частку в спільному майні за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але можуть бути застосовані за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Таким чином, при вирішенні позову, пред`явленого на підставі статті 365 ЦК України, визначальним для прийняття судом рішення є встановлення обставини про те, що припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників не завдасть шкоди особі, право власності на частку якої припиняється, а визначення істотності шкоди, яка може бути завдана співвласнику, право якого припиняється, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи і технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Таке тлумачення відповідає сталій судовій практиці щодо застосування статті 365 ЦК України про примусове припинення частки у спільному майні, що викладено у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 219/1551/17, від 27 квітня 2021 року у справі № 524/2579/18, від 29 січня 2021 року у справі № 629/511/17, від 24 листопада 2021 року у справі № 754/16751/18.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17, у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16 та у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16.

У постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15 (провадження № 61-4860св18), від 01 червня 2023 року у справі № 344/2399/21 (провадження № 61-1592св23), від 11 грудня 2023 року у справі № 442/7979/21 (провадження № 61-3161св23), від 10 січня 2024 року у справі № 344/6767/14 (провадження № 61-6980св22) зазначено, що висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку.

Верховний Суд України у постанові від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 вказав, що у справі за позовом одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачеві частки

Судом встановлено, що сторони, є співвласниками спірного житла, а саме квартири за адресою АДРЕСА_1 , позивачу ОСОБА_1 належать2/3 частки вказаної квартири, відповідачу ОСОБА_2 1/3 частка.

Відповідач є громадянином Російської Федерації, постійно там мешкає, у спірній квартирі не проживає, до того ж в процесі розгляду справи була витребувана спадкова справа №35/2020, яку було відкрито приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Мазепа Н.М. після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , матері відповідача ОСОБА_2 , та тітки позивача ОСОБА_1 , згідно якої зазначено, що відповідача ОСОБА_2 дійсно є громадянином Російської Федерації, постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_2 . Від спадщини після смерті своєї матері у вигляді 2/3 частки квартири за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 відмовився на користь позивача.

До того ж технічна можливість виділення частки відповідача в натурі відсутня, так як частка відповідача є незначною та неподільною - 1/3, натомість частка позивача є 2/3. У відповідності до ч. 2 ст. 183 ЦКУ неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення, так як предметом спору є трикімнатна квартира загальною площею 66,6 кв.м. житловою 39,10 кв.м., то виділити відповідачу належну йому частку з облаштуванням окремої квартири неможливо.

З огляду на встановлені обставини, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, так як припинення права відповідача на частку у спільній квартирі, яка є незначною, із виплатою її вартості, не призведе до порушення прав та інтересів відповідача оскільки не завдасть істотної шкоди інтересам такого співвласника.

Враховуючи, що частка відповідача у квартирі квартири за адресою АДРЕСА_1 за своїм розміром та вартістю є незначною та виділити частку у спільному майні в натурі з технічної точки зору неможливо, відповідач у спірному житловому приміщенні не проживає та не користується ним, а також те, що позивачем внесено не депозитний рахунок суду у якості компенсації вартості за належну останньому частку 62818,67 гривень, суд вважає за можливе припинити за відповідачем право власності на 1/3 частку у спільному майні та визнати право власності на таку частку за позивачем.

Керуючись ст. ст. 16, 316, 317, 319, 321, 346, 355-358, 364, 365 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76, 81, 82, 89, 141, 142, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у майні, що перебуває у спільній частковій власності, з виплатою співвласнику відповідної грошової компенсації та визнання права власності на 1/3 частку квартири- задовольнити.

Припинити право власності відповідача ОСОБА_2 на 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 з присудженням на його користь грошової компенсації в сумі 62 818, 67 грн. (шістдесят дві тисячі вісімсот вісімнадцять гривень) 67 коп..

Визнати за позивачем ОСОБА_1 , (р.н.к.о.п.п. НОМЕР_1 ) право власності на 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 66,6 кв.м., житловою 39,1 кв.м..

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів з дня його підписання не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи. Заочне рішення може бути переглянуте Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за письмовою заявою відповідача, оформленою згідно зі ст.285 ЦПК України та поданою протягом тридцяти днів з дня його підписання. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржено відповідачем в загальному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Суддя Н.В. Чернова