Cправа № 563/1195/25
26.09.2025 року Корецький районний суд
Рівненської області
в складі: головуючого судді: Сірака Д.Ю.
секретар судового засідання Литвинчук Л.Л.
за участю: позивачки ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Корець, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Волинь-Паливо» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
Позивачка в судовому засіданні повністю підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позові, просили стягнути з відповідача заборговану заробітну плату та компенсацію за затримку її виплати. Також не заперечила щодо винесення заочного рішення у справі.
Представник відповідача в судове засідання повторно втретє не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату і місце проведення судових засідань, в тому числі, через підсистему «Електронний суд». На виконання ухвали суду від 12 серпня 2025 року, 25 серпня 2025 року представником ТОВ «Волинь-Паливо» було надано Особовий рахунок працівника ОСОБА_1 , згідно якого заборгованість по заробітній платі за період з листопада 2024 року по січень 2025 року становить 34 851,71 грн. Будь якої позиції з приводу заявлених позовних вимог представником відповідача не викладено, відзиву на позов також не надходило, як і будь яких інших заяв чи клопотань.
За таких умов, суд вважає за можливе винести заочне рішення у справі на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши пояснення позивачки, комплексно дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення її по суті, суд встановив такі обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 11 січня 2023 року була прийнята на роботу оператором заправних станцій ТОВ «Волинь-Паливо» (наказ № 41-к/р від 10.01.23 року) та 31 січня 2025 року була звільнена з роботи за угодою сторін, згідно з ч. 1 ст. 36 КЗпП України (наказ № 12-к/р від 17 січня 2025 року), про що свідчать записи в Трудовій книжці НОМЕР_1 .
З наданого ТОВ «Волинь-Паливо» Особового рахунку працівника, ОСОБА_1 за період з 01 січня 2023 року по 31 січня 2025 року (дата звільнення) встановлено, що заборгованість по заробітній платі становить 34 851,71 грн. (9 508,25 грн. за листопад 2024 року, 8 299,88 за грудень 2024 року та 17 043,58 грн. за січень 2025 року).
У зв`язку з затримкою виплати заробітної плати колишні працівники ТОВ «Волинь-Паливо», в тому числі й позивачка, 12 березня 2025 року звернулись до ГУ Держпраці у Рівненській області з колективною скаргою, з метою зобов`язаня роботодавця виплатити заробітну плату (а.п. 14), а також до директора ТОВ «Волинь-Паливо» Чишія Ю.В. - з колективною вимогою від 11 березня 2025 року про виплату заборгованої заробітної плати (а.п. 8).
У відповідь на вказане вище колективне звернення від Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці на ім`я однієї з колишніх працівниць ТОВ «ВОЛИНЬ-ПАЛИВО» Славинської Т. (з відміткою «іншим для інформування») 11 квітня 2025 року надійшла письмова відповідь, де зазначається, що під час проведення заходів державного контролю у формі перевірки ТОВ «Волинь-паливо» було з`ясовано, що на підприємстві дійсно має місце заборгованість з виплати заробітної плати працівникам, не виплачені всі кошти при звільненні, в тому числі, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, чим порушено вимоги положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (зі змінами внесеними згідно із Законом № 2352-ІХ від 01.07.2022) (Закон № 2136). У зв`язку з чим, посадовим особам ТОВ «Волинь-Паливо» був внесений припис для усунення виявлених порушень законодавства про працю та вжито всіх заходів впливу до роботодавця. Припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю № ЗХ/ВЛ/9067/023576/П від 27 березня 2025 року долучається до матеріалів справи (а.п. 11-13).
Статтею 55 Конституції України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України») «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» / «правомірне очікування» стосовно ефективного здійснення права власності.
Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Статтею 115 К3пП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною 2 статті 233 КЗпП України встановлено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Аналіз вищезазначених норм законодавства свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, тощо) належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 К3пП України відповідальність. Така правова позиція викладена в поставах Верховного Суду України N6-1395цс16 від 26 жовтня 2016 року, N6-788цс16 від 14 грудня 2016 року.
Судом встановлено, що всупереч вказаним нормам законодавства, в день звільнення позивачки, а також на момент розгляду справи в суді, відповідач не здійснив виплату належних їй коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України.
Відповідач також не заперечив існування заборгованість перед позивачкою з нарахованої але не виплаченої заробітної плати. У наданій суду інформації з особового рахунку позивачки, відповідач фактично підтвердив те, що заробітна плата не була виплачена за період з листопада 2024 по день звільнення 31 січня 2025 року в розмірі 34 851,71 грн.
За таких обставин, суд дійшов висновку про підставність вимоги позивачки та про необхідність стягнення з відповідача на її користь невиплаченої заробітної плати за три місяці: 9 508,25 грн. за листопад 2024 року, 8 299,88 грн. за грудень 2024 року та 17 043,58 грн. за січень 2025 року, що в сукупності становить 34 851,71 грн.
Крім цього, позивачка також просить суд стягнути з ТОВ «Волинь-Паливо» середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України (у редакції, викладеній відповідно до Закону України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин»; далі - «Закон № 2352-ІХ») у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Виходячи з вказаних норм закону, виплата належних позивачу сум повинна була бути здійснена відповідачем саме в день звільнення (не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок), однак станом на день розгляду справи заборгованість відповідача по заробітній платі за три місяці залишається не погашеною, внаслідок чого грубо порушені трудові права позивачки.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. № 100 (далі Порядок №100).
Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 визначено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 8 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Формула обрахунку середнього заробітку за несвоєчасну виплату заробітної плати виглядатиме наступним чином: (сума заробітної плати за останні два робочі місяці ділиться на суму відпрацьованих днів за останні два робочі місяці та множиться на кількість робочих днів періоду затримки виплати заробітної плати).
Згідно наданого відповідачем Особового рахунку працівника ОСОБА_1 сума заробітної плати за останні два робочі місяці (грудень 2024 року 8 299,88 грн. та січень 2025 року 17 043,58 грн.) становить 25 343,46 грн. Відповідно, сума середньоденного заробітку позивачки становить 415,46 грн.
Зважаючи на положення ст. 117 КЗпП України, в чинній її редакції, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Таким чином, в даному випадку у періоді з 01 лютого 2025 року по 31 липня 2025 року включно (не більше шести місяців) міститься 129 робочих днів (20 робочих днів у лютому 2025 року + 21 робочий день у березні 2025 року + 22 робочих дні у квітні 2025 року + 22 робочих дні у травні 2025 року + 21 робочий день у червні 2025 року + 23 робочих днів у липні 2025 року).
Необхідно зауважити, що кількість робочих днів обрахована з врахуванням правил ч.6 ст.6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», згідно яких у період дії воєнного стану не застосовуються норми статті 53, частини першої статті 65, частин третьої - п`ятої статті 67, статей 71, 73, 78-1 Кодексу законів про працю України та частини другої статті 5 Закону України «Про відпустки».
Відтак, загальний розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 січня 2025 року (дата звільнення) по 31 липня 2025 року (за шість місяців) становить 129 робочих днів та дорівнює 53 594,34 грн. (415,46 грн.*129 днів).
Враховуючи наведені вище обставини, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 53 594,34 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а відтак позов в цій частині також підлягає до задоволення.
Керуючись ч. 2 ст. 430 ЦПК України, суд також допускає до негайного виконання рішення в частині стягнення суми середнього заробітку за один місяць.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір в розмірі 1 211,20 грн підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.
Крім того, відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений судовий збір за вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 1 211,20 грн.
На підставі вищенаведеного та керуючись ст. 3, 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 280-284, 354-355 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-Паливо», код ЄДРПОУ: 44861952, зареєстроване місцезнаходження: м. Луцьк Волинської області, вул. Електроапаратна, буд. 3, на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , заборгованість із заробітної плати в розмірі 34 851 (тридцять чотири тисячі вісімсот п`ятдесят одна) грн. 71 коп., без утримання з цієї суми обов`язкових податків та зборів, 53 594 (п`ятдесят три тисячі п`ятсот дев`яносто чотири) грн. 34 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також 1 211 (одну тисячу двісті одинадцять) грн 20 коп. судового збору, що був сплачений під час звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь-Паливо», код ЄДРПОУ: 44861952, зареєстроване місцезнаходження: м. Луцьк Волинської області, вул. Електроапаратна, буд. 3, на користь держави 1 211 (одну тисячу двісті одинадцять) грн 20 коп. судового збору за позовну вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі.
Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення суми середнього заробітку за один місяць.
Відповідачем може бути подана до Корецького районного суду Рівненської області заява про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене позивачем до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Волинь-Паливо», , зареєстроване місцезнаходження: м. Луцьк Волинської області, вул. Електроапаратна, буд. 3.

Суддя: