П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2025 року місто Київ

справа № 358/28/19

провадження № 22-ц/824/7827/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Акціонерне товариство «Укртрансгаз»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Богуславського районного суду Київської області від 27 листопада 2024 року, ухвалене у складі судді Тітова М.Б.,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з АТ «Укртрансгаз» на його користь 169917,48 грн. неустойки за період з 1 травня 2015 року по 2 травня 2018 року та стягнути 40000 грн. моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Богуславського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року по справі № 358/630/17 задоволено позов ОСОБА_1 до ПАТ «Укртрансгаз» та стягнуто з відповідача на його користь 217416,26 грн. середнього заробітку, 35581,55 грн. компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та 10000 грн. моральної шкоди.

19 січня 2018 року Апеляційний суд Київської області змінив рішення Богуславського районного суду Київської області та ухвалив стягнути з ПАТ «Укртрансгаз» на користь позивача 291929,35 грн. середньої заробітної плати. В решті, рішення Богуславського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 залишено без змін.

Таким чином, судом було визнано факт невиконання АТ «Укртрансгаз» грошового зобов`язання щодо виплати заробітної плати всупереч вимогам ст. 119 КЗпП України.

Борг було сплачено відповідачем лише 2 травня 2018 року, після звернення позивача до органу примусового виконання рішень судів.

Також позивач вказував на те, що внаслідок протиправної поведінки відповідача йому завдано моральної шкоди, оскільки відповідачем порушено законні права ОСОБА_1 на отримання присуджених судом коштів, що стало причиною його душевних страждань. Ці обставини призвели до погіршення фінансово-матеріального стану його сім`ї, вплинули на соціально- психологічний стан, що завдає йому великих душевних страждань та мук, а також змушує витрачати свій особистий час та кошти на судовий розгляд з вирішення створених відповідачем проблем. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в 40000 грн.

У травні 2019 року ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути з АТ «Укртрансгаз» на користь позивача 178689,60 грн. неустойки за період з 1 травня 2015 року по 2 травня 2018 року та 40000 грн. моральної шкоди.

У грудні 2019 року ОСОБА_1 подав заяву про уточнення позовних вимог, в який просив стягнути з АТ «Укртрансгаз» 165611,13 грн. неустойки за період з 1 травня 2015 року по 2 травня 2018 року; 3% річних в сумі 16230 грн., інфляційних втрат в сумі 76007,05 грн., 40000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Богуславського районного суду Київської області від 27 листопада 2024 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач ОСОБА_1 9 лютого 2025 року подав апеляційну скаргу через підсистему «Електронний суд», в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Вважає, що оскаржуване рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, оскільки виникнення факту грошової відповідальності сторони на підставі рішення суду є боргом. При цьому неважливо якого роду чи характеру правовідносини (трудові, військові) призвели до цього.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - Мотлях О.О. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання з`явився представник відповідача - Мотлях О.О., проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання не з`явився позивач ОСОБА_1 , про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується звітом про доставку судової повістки - повідомлення до електронного кабінету позивача (том 2 а.с. 80)

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що рішенням Богуславського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року по справі № 358/630/17 задоволено позов ОСОБА_1 до ПАТ «Укртрансгаз» та постановлено стягнути з відповідача на користь позивача 217416,26 грн. середнього заробітку за період з 1 травня 2015 року ро 31 серпня 2017 року, 35581,55 грн. компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та 10000 грн. моральної шкоди.

19 січня 2018 року Апеляційний суд Київської області змінив рішення Богуславського районного суду по справі № 358/630/17 від 31 серпня 2017 року і ухвалив стягнути з ПАТ «Укртрансгаз» на користь позивача 291929,35 грн. середнього заробітку за період з 6 травня 2015 року по 31 серпня 2017 року. В решті рішення Богуславського районного суду від 31 серпня 2017 року залишено без змін.

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року по справі №358/630/17 набрало законної сили 19 січня 2018 року.

Згідно виконавчого листа № 358/630/17 від 19 січня 2018 року, виданого Богуславським районним судом Київської області, Печерським районним відділом ДВС міста Києва Головного управління юстиції у місті Києві 23 лютого 2018 року розглянуто заяву стягувача та винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 про стягнення з ПАТ «Укртрансгаз» на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 301929,35 грн.

2 травня 2018 року кошти, згідно рішення суду, були перераховані на банківський рахунок позивача.

Відповідно до постанови заступника начальника відділу Печерського районного відділу ДВС міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 30 липня 2018 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 358/630/17 від 19 січня 2018 року виданого Богуславським районним судом Київської області закінчене у зв`язку з виконанням рішення суду згідно виконавчого документу.

Позивачем звернуті вимоги до відповідача про стягнення із відповідача АТ «Укртрансгаз» на його (позивача) користь 165611,13 грн. неустойки за період з 1 травня 2015 року по 2 травня 2018 року, 16230 грн. трьох процентів річних, 76007,05 грн. інфляційних втрат та 40000 грн. моральної шкоди.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги позивача є безпідставними та не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства України.

Підстав для застосування у даній справі до правовідносин, що склались між сторонами, вимог ч.5 ст.11 ЦК України, яка визначає, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, та ст.ст.548, 549, 625 ЦК України немає, так як між сторонами виникли трудові правовідносини, які регулюються спеціальними нормами трудового права.

Оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані Кодексом законів про працю України, а відповідач не є боржником по відношенню до позивача у цивільно-правових відносинах, суд вважав, що підстави для стягнення на користь позивача неустойки, інфляційних втрат, трьох процентів річних у зв`язку із несвоєчасною виплатою заробітної плати та затримкою у виконанні судового рішення відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем факту заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, протиправності дій відповідача та причинного зв`язку між ними, а також про відсутність вини відповідача в затримці виконання рішення суду по справі № 358/630/17.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як встановлено судом та матеріалами справи, рішенням Богуславського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року по справі № 358/630/17 стягнуто з відповідача на користь позивача 217416,26 грн. середнього заробітку за період з 1 травня 2015 року ро 31 серпня 2017 року, 35581,55 грн. компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та 10000 грн. моральної шкоди.

Це рішення змінено постановою Апеляційного суду Київської області від 31 серпня 2017 року в частині періоду стягнення з 6 травня 2015 року ро 31 серпня 2017 року та суми середнього заробітку - 291929,35 грн. В іншій частині, щодо компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та стягнення моральної шкоди залишено без змін.

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 31 серпня 2017 року по справі №358/630/17 набрало законної сили 19 січня 2018 року.

Згідно виконавчого листа № 358/630/17 від 19 січня 2018 року, виданого Богуславським районним судом Київської області, Печерським районним відділом ДВС міста Києва Головного управління юстиції у місті Києві 23 лютого 2018 року розглянуто заяву стягувача та винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 про стягнення з ПАТ «Укртрансгаз» на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 301929,35 грн.

2 травня 2018 року кошти, згідно рішення суду, були перераховані на банківський рахунок позивача.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Богуславського районного суду Київської області вже від 9 грудня 2019 року у справі № 358/874/19 позов ОСОБА_1 до АТ «Укртрансгаз» про стягнення інфляційних витрат, пені, та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто із АТ «Укртрансгаз» на користь ОСОБА_1 7219, 98 грн. інфляційних втрат, які поніс позивач у зв`язку із несвоєчасним виконанням судового рішення у справі № 358/630/17 в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати.

Стягнуто із АТ «Укртрансгаз» на користь ОСОБА_1 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення пені залишено без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 6 лютого 2020 року апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу АТ товариства «Укртрансгаз» задоволено.

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 9 грудня 2019 року в частині часткового задоволення позову та стягнення із АТ «Укртрансгаз» на користь ОСОБА_1 7219, 98 грн. інфляційних витрат, які поніс позивач у зв`язку із несвоєчасним виконанням судового рішення у справі № 358/630/17 в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати; стягнення із АТ «Укртрансгаз» на користь ОСОБА_1 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди; стягнення із АТ «Укртрансгаз» на користь держави судового збору в розмірі 902,77 грн. - скасовано та ухвалено цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Укртрансгаз» про стягнення інфляційних втрат та моральної шкоди - відмовлено.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 6 лютого 2020 року у справі № 358/874/19 про стягнення інфляційних втрат, пені та моральної шкоди відмовлено.

Отже, з аналізу змісту наведених рішень судів вбачається, що позивач вже звертався до суду з такими ж позовними вимогами про стягнення з АТ «Укртрансгаз» інфляційних втрат, пені та моральної шкоди з аналогічної підстави, що і в цій справі - виконання рішення Богуславського районного суду Київської області суду від 31 серпня 2017 року у справі № 358/630/17.

Відповідно до постанови заступника начальника відділу Печерського районного відділу ДВС міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 30 липня 2018 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 358/630/17 від 19 січня 2018 року виданого Богуславським районним судом Київської області закінчене у зв`язку з виконанням рішення суду (від 31 серпня 2017 року у справі № 358/630/17) згідно виконавчого документу.

Тобто, рішення про стягнення грошових коштів з відповідача на користь позивача у справі № 358/630/17 на день звернення ОСОБА_1 до суду в цій справі є таким, що вже виконано. Протилежного не доведено, тим більше, таке виконання визнається позивачем в позовній заяві.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на

утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. (постанова ВС від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова ВС від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами (постанова ВС від 18 жовтня 2021 року у справі № 299/3611/19).

Добросовісність учасників судового процесу зокрема полягає у тому щоб при обізнаності з судовими процедурами, правами та обов`язками, правилами поведінки виконувати

усі правила та приймати заходи до обізнаності про хід судового процесу при дотриманні судовими органами обов`язку проінформувати про такі процедури та процедурні рішення (постанова ВС від 31 січня 2019 року у справі № 753/21967,15-ц (провадження № 61-4393св18).

З наведеного вбачається, що поведінка ОСОБА_1 щодо повторного звернення з однотипними вимогами, які вже вирішені судом в іншій справі, не підпадає під ознаки добросовісного здійснення ним своїх процесуальних прав. Як вказав в ухвалі від 16 квітня 2020 року про відмову у відкритті провадження за касаційної скаргою позивача Верховний Суд, зазначені заявником доводи фактично зводяться до незгоди із висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

З урахуванням поданої позовної заяви та заяв про збільшення та уточнення позовних вимог в цій справі, позивач просив стягнути з відповідача 165611,13 грн. неустойки за період з 1 травня 2015 року по 2 травня 2018 року; 3% річних в сумі 16230 грн., інфляційних втрат в сумі 76007,05 грн., 40000 грн. моральної шкоди.

Щодо стягнення неустойки, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частина перша статті 548 ЦК України закріплює правило відносно того, що виконання зобов`язання забезпечується, якщо це (поряд із законом) встановлено договором.

Виходячи з положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Дія норм даного Закону розповсюджується на підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також на фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності.

В позовній заяві позивач посилається на рішення та постанову судів першої та апеляційної інстанцій, які розглядали справу, що носить характер та предмет індивідуального трудового спору, що регулюється спеціальними нормами трудового законодавства, на яку не поширюється дія Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

Таким чином, між відповідачем та позивачем відсутні будь які господарські або цивільно-правові відносини, натомість відносини, що були предметом спору у справі № 358/630/17 носять виключно трудовий характер, а відтак відсутні законні підстави для нарахування стягнення з АТ «Укртрансгаз» неустойки в розмірі 165611,13 грн. за період з 1 травня 2015 року по 2 травня 2018 року.

Щодо інфляційних страт та трьох процентів річних колегія суддів зазначає наступне.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Грошовим зобов`язанням, за змістом статей 524, 533-535 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України.

Системний аналіз зазначених норм права свідчить, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.

Підстав для застосування у даному випадку до правовідносин, що склались між сторонами, вимог частини п`ятої статті 11 ЦК України, яка визначає, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, та статті 625 ЦК України щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних немає, так як між сторонами виникли трудові правовідносини, які регулюються спеціальними нормами трудового права.

Оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані трудовим законодавством, а відповідач не є боржником по відношенню до позивача у цивільно-правових відносинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Укртрансгаз» про стягнення інфляційних втрат в сумі 76007,05 грн. та 3% річних в сумі 16230 грн.

Аналогічний правовий висновок містить у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року в справі № 6-2759цс15, від 21 травня 2014 року в справі №6-43цс14, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року по справі №757/14073/16-ц, постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року по справі №753/10967/16-ц, від 17 січня 2019 року по справі №296/1390/18, від 24 жовтня 2018 року по справі № 461/5101/16-ц.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 40000 грн., з огляду на таке.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно із частинами першої та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У силу вимог частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження завдання відповідачем моральної шкоди ОСОБА_1 (виписки з лікарні, діагноз лікаря, квитанції з оплати лікування тощо), як і відсутні докази розрахунку такої в розмірі 40 000 грн., яку зазначив апелянт. Тобто, з наданих позивачем доказів неможливо встановити факт завдання моральної шкоди в цій справі, причинно - наслідковий зв`язок між діями відповідача по відношенню до позивача та виникненням у нього душевних страждань, а також обґрунтування визначеної позивачем суми.

Крім того, як правильно зазначив у своєму рішенні суд першої інстанції, той факт, що рішення суду за яким на користь ОСОБА_1 стягнуто з відповідача суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати набрало законної сили ще 19 січня 2018 року, проте було виконане лише 6 травня 2019 року, не свідчить про вину відповідача, оскільки з матеріалів справи вбачається, що на виконання вказаного судового рішення судом було видано виконавчий лист без зазначення суми компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати в розмірі 35581,55 грн. Вказана помилка у виконавчому документі №358/630/17 від 19 січня 2018 року була виправлена лише постановою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2019 року.

Виконання рішення суду в частині виплати 35581,55 грн. відбулося 2 травня 2018 року, тобто менш ніж через місяць, після пред`явлення виконавчого листа до виконання, відкриття виконавчого провадження та отримання постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження , а саме 2 травня 2018 року.

За встановлених обставин, колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позивачем факту заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, протиправності дій відповідача та причинного зв`язку між ними, а також про відсутність вини відповідача в затримці виконання рішення суду по справі №358/630/17.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності обґрунтованих підстав для задоволення позову.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки рішення суду не підлягає скасуванню, підстави для перерозподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богуславського районного суду Київської області від 27 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 24 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус