Провадження № 22-ц/812/1601/25
Провадження № 22-ц/812/1723/25
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 вересня 2025 року м. Миколаїв

справа № 490/3905/22

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Чистою В.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, відібрання дитини у батька, стягнення аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом із батьком, треті особи: Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, Виконавчий комітет Миколаївської міської ради, як орган опіки та піклування, ОСОБА_3 , за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , поданими представником адвокатом Шуміловою Наталею Ігорівною, на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2025 року та додаткове рішення від 21 липня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Шолох Л.М., повні судові рішення складено у зазначені дні,

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, відібрання дитини у батька та стягнення аліментів.

Позивач зазначала, що з 27 травня 2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який в подальшому було розірвано рішенням Центрального районного суду Миколаївської області від 14 вересня 2022 року, але фактично шлюбні відносини припинилися з грудня 2021 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який залишився проживати разом з нею. До 24 лютого 2022 року вона з дитиною проживала за адресою: АДРЕСА_1 , після початку військового стану в період з 05 березня 2022 року по 14 червня 2022 року вона із сином перебували у м. Золінг, ФРН, потім повернулися до України, з 15 червня 2022 року по 29 липня 2022 року перебували у м. Київ, в подальшому - у АДРЕСА_2 , де тимчасово проживають на час звернення до суду з даним позовом. Як вказала позивач, вона за фахом юрист, здійснює діяльність приватного нотаріуса та має потребу відвідувати м. Миколаїв у справах. За новим місцем проживання вона влаштувала дитину до приватного садка та у спортивні секції. Син постійно перебував з нею та за усною домовленістю проводив час із батьком, коли вона вирішувала робочі питання у місті. У період перебування у м. Миколаєві вони з сином проживали за адресою у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є її малолітній син. У вказаному будинку є все необхідне для нормального розвитку дитини, проживання є комфортним, дитина забезпечена всім необхідним. Звертала увагу, що останнього разу, коли вона дала батькові сина, він дитину не повернув, не виходив на зв`язок, в зв`язку з чим вона зверталася до органів поліції, якими в результаті пошукових заходів, у нічну пору доби, було знайдено дитину за адресою фактичного проживання відповідача у м. Миколаєві з невідомою жінкою, відповідача поряд з дитиною не було. Прохання повернути дитину були проігноровані відповідачем у грубій формі, в подальшому він відвіз дитину у невідомому напрямку, на телефонні дзвінки та повідомлення не відповідав, наступного дня повернув дитину в ультиматній формі, що якщо вона не покине місто, він наступного разу дитину їй не поверне. Зауважує, що вона ніколи не чинила жодних перешкод у спілкуванні батька з сином, пропонувала організувати зустріч у м. Одеса, де вони тимчасово проживали, проте відповідач 20 вересня 2022 року приїхав у м. Одеса за їхньою адресою та із застосуванням психологічного насилля відносно дитини та фізичного насилля відносно неї, що мають ознаки кримінального правопорушення за ст. 186 КУпАП забрав дитину і повіз у невідомому напрямку. За вказаним фактом вона викликала поліцію. 22 вересня 2022 року після тривалих та невдалих спроб виявити місцеперебування сина за допомогою органів поліції вона спробувала самостійно виявити його місцезнаходження за адресою фактичного проживання відповідача у м. Миколаєві, викликавши органи поліції, однак останні прибувши на місце не змогли виявити місцеперебування дитини за вказаною адресою та його місцезнаходження. У телефонному режимі він повідомив представнику поліції, що не хоче надавати інформацію про знаходження дитини та не бажає віддавати його матері. Така поведінка відповідача викликає у неї побоювання за власну безпеку та безпеку спільної дитини, спричиняє емоційну невпевненість, завдає значної шкоди психічному здоров`ю. Вважає, що визначення місця проживання дитини з нею буде найкращим для дитини, так як вона може створити максимально комфортні умови проживання для дитини, має стабільний дохід, має власне житло, не має судимостей та не перебуває на обліку в обласному наркологічному диспансері, зможе турбуватися про нього, забезпечивши відсутність стресів, що пов`язані з неможливістю визначити місце проживання дитини в добровільному порядку. Враховуючи той факт, що батько чинить перешкоди у спілкуванні з сином, не дає їй бачитися з ним, а також схильність відповідача до зміни місця проживання, ОСОБА_1 вважає, що єдиним способом захисту прав дитини є відібрання її у батька та повернення матері.

Посилаючись на викладене ОСОБА_1 просила визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із його матір`ю ОСОБА_1 за адресою її проживання; відібрати дитину від батька ОСОБА_2 , та передати малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 його матері ОСОБА_1 за попереднім місцем його проживання; стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини у розмірі частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову. Зазначав, що позивачка намагалась вивезти дитину за межі України в невідомому для нього напрямку і лише після багаторазових вмовлянь повідомила про те, що вони у ФРН при цьому точну адресу повідомляти відмовилась. У подальшому вона самостійно прийняла рішення про повернення до України та він організував комфортне проживання їм у м. Києві, але й таке житло її не влаштувало та вона без відома та його згоди самостійно змінила місце проживання на м. Одеса, з набагато гіршими умовами проживання, про що він дізнався не від неї, а від родичів. В подальшому матір неодноразово порушувала усні домовленості щодо його зустрічей з сином, 07 вересня 2022 року за адресою проживання у АДРЕСА_1 вчинила сварку у присутності дитини. З метою захисту морального і психологічного здоров`я сина він прийняв рішення залишити будинок та спитав сина чи він хоче залишитись з мамою, на що той відповів що бажає поїхати з ним. З 20 вересня по 28 жовтня 2022 року він жодним чином не перешкоджав спілкуванню матері з сином. Вважає, що не підлягає задоволенню вимога про відібрання дитини, так як місце проживання дитини на час заявлення позовних вимог не було встановлено ні судом ні органом опіки та піклування, а вимоги про стягнення аліментів є передчасними та безпідставними, так як дитина з 20 вересня 2022 року по теперішній час фактично проживає і перебуває на його утриманні.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 вересня 2022 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, виконавчий комітет Миколаївської міської ради як орган опіки та піклування.

20 лютого 2023 року ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву, а 06 квітня 2025 року - заяву про зміну підстав позову. В обґрунтування зустрічного позову зазначав, що дитина з вересня 2022 року проживає разом з ним, оскільки матір постійно змінювала місце проживання, самостійно приймала рішення коли і де він прийматиме участь у житті та вихованні дитини, неодноразово не виконувала обіцянок щодо проведення разом часу батьком і сином. Також звертав увагу, що він має постійний дохід у розмірі, необхідному для повного забезпечення всієї родини. Відповідач, хоча і є нотаріусом, проте з початком воєнного стану в Україні її дохід дуже знизився, вона не має постійного та достатнього доходу, як на утримання дитини, так і самої себе, що підтверджується відсутністю документів про її доходи, а також випискою з особових рахунків про заборгованість по сплаті комунальних послуг в будинку по АДРЕСА_1 . На виконанні у приватного виконавця Баришнікова А.С. знаходиться виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на його користь боргу у розмірі 290 183 грн., виданий у справі №490/5671/22 про поділ майна подружжя. Також ОСОБА_2 стверджував, що ОСОБА_1 вводить суд в оману, що він силоміць забрав сина, оскільки дитина самостійно за власним бажанням пішла до нього та просила залишитись проживати з ним. Мати постійно маніпулює поведінкою сина, обіцяючи йому купити якісь іграшки, якщо він залишиться з нею, настроює дитину під час спілкування проти батька. Звертає увагу, що він не чинить перешкод у спілкуванні та вихованні матір`ю, син спілкується з нею кожні вихідні. Просить звернути увагу, що син емоційно прив`язаний до нього, дослухається його думки, а тому визначення проживання разом з ним буде відповідати інтересам і потребам дитини. 19 січня 2023 року він уклав шлюб з ОСОБА_6 , від шлюбу мають сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Таким чином у ОСОБА_8 є рідний брат Ярослав та згідно висновку експерта ОСОБА_9 від 31 грудня 2024 року ставлення ОСОБА_8 до брата позитивне, дитина бажає взаємодіяти та проводити з ним час. Таким чином між братами існує зв`язок, який неможливо ігнорувати при розгляді справи. Розлучення братів порушить відчуття стабільності та спокою, завдасть їм істотної психологічної травми. Крім того, 19 серпня 2024 року ВК ММР видано висновок про доцільність визначення місця проживання ОСОБА_10 з батьком ОСОБА_2 . Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 разом із батьком за адресою його проживання.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 травня 2023 року зустрічний позов ОСОБА_2 об`єднано з первісним позовом ОСОБА_1 .

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 березня 2025 року задоволено клопотання ОСОБА_2 про залучення ОСОБА_3 , з якою він з 19.01.2023 року перебуває у шлюбі, до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2025 року первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 30 червня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття. У задоволенні позову ОСОБА_1 в іншій частині відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 992 грн 10 коп. судового збору, сплаченого за подачу позову до суду. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 992 грн 10 коп. судового збору за подачу позову про стягнення аліментів.

Задовольняючи частково первісний позов, суд першої інстанції виходив із того визначення місця проживання з матір`ю у повній мірі буде відповідати інтересам дитини, що не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, задовольняючи вимоги про стягнення аліментів виходив з того, що відповідач є працездатним, може надавати матеріальну допомогу. Також за результатами розгляду справи суд не встановив обставин, визначених статею 170 СК України, які б були підставою для відібрання дитини у батька ОСОБА_2 , тому у задоволенні цієї позовної вимоги відмовив. Враховуючи, що суд дійшов висновку щодо визначення місця проживання з матір`ю, то у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком було відмовлено.

Додатковим рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2025 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 247 718 грн 40 коп. судових витрат, з яких: 200 000 грн 00 коп. витрати на правову допомогу; 25 000 грн 00 коп. витрати зі складення рецензії; 22 718 грн 40 коп. витрати на проведення експертизи. Суд вважав, що доводи відповідача щодо неспівмірності витрат на правничу допомогу є частково обґрунтованими, а тому, враховуючи складність справи та тривалість її розгляду (14 судових засідань), обсяг наданих представником позивачки послуг, підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 200 000 грн 00 коп., 22 718 грн 40 коп. витрати на проведення експертизи. Також суд відхилив доводи представника відповідача щодо неможливості стягнення витрат на складення рецензії на висновок експерта та стягнув 25 000 грн 00 коп. витрат з її складення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Шумілова Н.І.- просила скасувати рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2025 року та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовити, та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2 . Зазначала, що висновок ВК ММР про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком було долучено до матеріалів справи лише 30.06.2025 р., що підтверджується протоколом судового засідання. Таким чином, при проведенні експертизи, призначеної судом, даний висновок був відсутній в матеріалах справи, відтак, такий висновок експерта не може бути повним та обґрунтованим, зважаючи на неознайомлення експерта з таким висновком ВК ММР. Крім того, після ознайомлення ОСОБА_2 з висновком експерта Одеського НДІСЕ у ОСОБА_2 виник ряд запитань до експерта, а також сумніви у повноті та об`єктивності цього висновку, оскільки останній містить лише цитування вирваних з контекстів уривків діагностичних бесід як з дитиною віч на віч, так і з іншими під експертними. ОСОБА_2 заявлялось у суді клопотання про витребування у експерта аудіозаписів цих бесід, проте судом було безпідставно відмовлено у задоволенні такого клопотання, що позбавило відповідача права та можливості в повній мірі скористатись своїми процесуальними правами, бути обізнаним як батько, який має право знати про що його малолітня дитина спілкувалась з чужою людиною та чи не було з боку експерта психологічного тиску на дитину, підказок у відповідях на питання, погроз, насилля тощо. Крім того, саме вивчення такого запису є підставою стверджувати про наявність або відсутність порушень вимог законодавства експертом при проведенні дослідження. Також представник ОСОБА_2 зазначала, що при опитуванні експерта в судовому засіданні, остання не надала вичерпних відповідей на більшість поставлених стороною відповідача запитань, зокрема на питання: якою саме Методикою експерт керувалась при опитуванні дитини віч на віч, яким нормативно правовим актом встановлюється таке право експерта на особисте спілкування з малолітньою дитиною, чи надавали письмову згоду мати чи батько дитини на спілкування з нею віч на віч - експерт відповіді не надала. На думку апелянта, недослідження в судовому засіданні цих аудіозаписів є грубим порушенням норм процесуального права та призвело до неповного та необ`єктивного розгляду справи, та обмежило право ОСОБА_2 бути обізнаним про те, що відбувалось з його дитиною без його присутності, відтак призвело до порушення судом першої інстанції ст. 151, 152, 154 СК України. Також апелянт стверджує, що експертом умисно не була надана відповідь на питання: Яке відношення (ставлення до дитини) другої дружини ОСОБА_2 пані ОСОБА_11 ?, що є підставою вважати висновок експерта не повним. Також ухвалою суду від 12.05.2025 р. судом було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про призначення додаткової експертизи. Крім того адвокат Шумілова Н.І. зазначала, що 12.05.2025 р. суд першої інстанції постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі, навіть не спитавши учасників справи чи є в них заяви, клопотання тощо та чи всі докази подані На думку захисника Шумілової Н.І., суд навмисно передчасно закрив підготовче провадження з метою ненадання ОСОБА_2 та іншим учасникам справи можливості використовувати свої процесуальні права та виконувати обов`язки. Суд першої інстанції, прийнявши 12.05.2025р. до розгляду заяву ОСОБА_2 про зміну підстав позову, проте клопотання представника ОСОБА_2 про надання всім учасникам справи можливості ознайомитись з цією заявою та висловити свої позиції з цього приводу, судом не було задоволено, в порушення вимог ст. 189 ЦПК України суд не оголосив ані перерви, ані про відкладення розгляду справи. В оскаржуваному рішенні про прийняття судом до розгляду заяви про зміну підстав позову взагалі не зазначено. За змістом мотивувальної частини оскаржуваного рішення суд посилається на те, що висновок судово-психіатричної експертизи №171 від 10.08.2023р. не містить попередження експерта про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим суд вважає його неналежним та недопустимим доказом. Такі мотиви суду є помилковими, оскільки на сторінці 2 висновку №171 від 10.08.2023р. експерт Комплієнко І.О. поставила свій підпис у п. 15, зокрема про те, що вона попереджена про відповідальність за ст. 384, 385 КК України. Таким чином, висновок експерта ОСОБА_12 №171 від 10.08.2023 р. є належним та допустимим доказом. Також суд посилається на рецензію на висновок експерта №171 від 10.08.2023р., складений науковим керівником, експертом, доктором філософії в галузі психології ОСОБА_13 та в подальшому додатковим рішенням від 21 липня 2025 року стягує з ОСОБА_2 витрати на таку рецензію в сумі 25 000 грн., що свідчить про надання цьому документу статусу доказу та процесуального документу у справі. Апелянт вважає, що вказана рецензія не може бути доказом у справі з огляду на положення ст. 76 ЦПК України. а саме: підставою для рецензування висновку ОСОБА_12 №171 від 10.08.2023р., всупереч Порядку проведення рецензування висновків судових експертів та висновків експертних досліджень, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 03.02.2020 року №335/5, стало звернення ОСОБА_1 ; Рецензію підготовлено особою, яка не є працівником державних спеціалізованих установ; в Рецензії не зазначено положення нормативно-правових актів та/або методик проведення судових експертиз (методичних рекомендацій), яких не дотримано експертом під час складання висновку. Крім того, Рецензія не є тим доказом, який спростовує висновок експертизи, оскільки процедура рецензування висновків експертів не має за мету вплинути на його оцінку в судовому процесі. Суд безпідставно надав перевагу висновку експерта ОСОБА_14 над іншим і навів необґрунтовані та безпідставні мотиви відхилення експертного висновку ОСОБА_12 . Таке узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 08 серпня 2024 року у справі № 708/1253/15-к. Також апелянт не погоджується з мотивами суду щодо відхилення доводів ОСОБА_2 стосовно недопущення роз`єднання братів через їх неповнорідність. Представник ОСОБА_15 вважає, що такі мотиви суду не відповідають ані вимогам законодавства, ані обставинам справи. Згідно висновку експерта Кадухи О.С. від 31.12.2024р. ставлення ОСОБА_8 до брата ОСОБА_16 (спільної дитини ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ) позитивне, дитина виявляє прихильність до брата, бажання взаємодіяти та проводити з ним час. Таким чином, між братами існує зв`язок, який судом першої інстанції не враховано при ухваленні рішення. Крім того, представник відповідача звертає увагу апеляційного суду на те, що судом першої інстанції вірно зазначено про те, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей; як батько дитини ОСОБА_2 , так і мати ОСОБА_1 забезпечують дитину достатніми умовами для гармонійного розвитку та виховання дитини, мають постійний дохід та місце проживання; ОСОБА_17 проявляє прихильність як до батька, так і до матері та прагне взаємодіяти з обома батьками. За такого, оскільки матеріали справи містять два висновки органу опіки та піклування щодо доцільності проживання дитини: перший - з мамою, а другий з татом, то судом апеляційної інстанції має бути витребуваний ще висновок про доцільність почергового проживання дитини з мамою та батьком. Суд першої інстанції ухвалив рішення, яке не відповідає якнайкращим інтересам ОСОБА_8 , зважаючи на можливість та явну доцільність почергового проживання дитини як з мамою, так і з татом. Також адвокат Шумілова Н.І. зазначає, що судом безпідставно було відмовлено у долученні до матеріалів справи висновку експерта Назарова О.А за результатом проведення експертно-психологічного дослідження науково-теоретичного характеру висновку судової психологічної експертизи експерта ОСОБА_9 №24-4338 від 30.12.2024 року, який відповідач просив дослідити з метою доведення неповноти та необґрунтованості висновку експерта ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду від 21 липня 2025 року представник ОСОБА_2 адвокат Шумілова Н.І. просила його скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 247 718 грн 40 коп. судових витрат, з яких: 200 000 грн 00 коп. - витрати на правову допомогу; 25 000 грн 00 коп. - витрати зі складення рецензії; 22 718 грн 40 коп. - витрати на проведення експертизи. Також адвокат Шумілова Н.І. просила залишити заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення без розгляду або ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у стягненні з ОСОБА_2 витрат зі складання рецензії в розмірі 25 000 грн. 00 коп.; зменшити розмір витрат на правову допомогу до справедливого, співмірного та обґрунтованого розміру, не більше 10 000 грн.

Вказала, що представник позивачки звернулась до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення поза межами встановленого законом п`ятиденного строку з моменту ухвалення рішення у справі та не заявляла клопотання про поновлення такого строку. Отже, у зв`язку з відсутністю у заяві клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку, остання підлягала залишенню без розгляду, однак суд всупереч вимогам закону розглянув заяву по суті та ухвалив додаткове рішення. Також представник відповідача зазначала, що враховуючи особливості предмета спору, складність справи (в даній категорії справ наявна узгоджена та усталена судова практика), час, який був необхідний для вчинення дій та надання послуг, зазначених адвокатом Веріковською Т.А. в детальному описі робіт (наданих послуг) від 07.07.2025, виходячи з критеріїв їх виправданості, розумності їх розміру та співмірності з позовом та складністю справи, можна зробити висновок, що витрати на правничу допомогу не відповідають критеріям виправданості, розумності та справедливості і є суттєво завищеними. Крім того, заперечувала проти стягнення витрат за рецензію, оскільки сторона позивача необґрунтовано ініціювала проведення рецензії, а тому має самостійно нести витрати, пов`язані з її проведенням. Оскільки рецензія не є видом доказу, передбаченим процесуальним законодавством, і має лише консультативний характер, стягнення з відповідача витрат на проведення рецензії суперечить закону. Також адвокат Шумілова Н.І. звертала увагу суду на те, що позовна заява ОСОБА_1 не містила вимоги про стягнення з ОСОБА_2 витрат на правову допомогу чи будь яких інших витрат взагалі, а до кінця дебатів у справі не було

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник адвокат Шумілова Н.І. - підтримали доводи і вимоги апеляційних скарг.

Позивач ОСОБА_1 та її представники адвокати Бараненко Д.В. та Веріковська Т.А. заперечували проти задоволення апеляційних скарг.

Інші учасники справи до суду апеляційної інстанції не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання були належним чином повідомлені. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Протокольною ухвалою колегії суддів було відмовлено у задоволенні клопотання адвоката Бараненко Д.В. про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, поданого 08.09.2025 року, яке обґрунтовано перебуванням адвоката у відпустці, а тому вказаний відзив було залишено без розгляду відповідно до ст. 126 ЦПК України. Колегія суддів виходила з того, що представником позивачки у встановлений в ухвалі про відкриття апеляційного провадження строк відзив не було подано, а зазначені адвокатом обставини, враховуючи також наявність у позивачки ще одного представника адвоката Веріковської Т.А., не свідчать про поважність причин пропуску цього строку.

Також було відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 та його представника адвоката Шумілової Н.І. - про витребування у Одеського НДІСЕ аудіозаписів діагностичних бесід, проведених експертом Кадухою О.С. з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх сином ОСОБА_5 під час експертного дослідження. Колегія суддів виходила з того, що в суді першої інстанції представником ОСОБА_2 неодноразово заявлялось вказане клопотання та ухвалами Центрального районного суду м.Миколаєва від 26 березня 2025 року та від 07 квітня 2025 року було обґрунтовано відмовлено у його задоволенні. Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 28 травня 2025 року апеляційна скарга, подана представником ОСОБА_2 , була залишена без задоволення, а ухвала Центрального районного суду міста Миколаєва від 7 квітня 2025 року залишена без змін.

Так, за змістом статей 76, 102, 103 ЦПК України висновок експерта є одним із засобів доказування. Умовою для призначення експертизи у справі є, насамперед, з`ясування обставин, що мають значення для справи, для чого необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Аудіозаписи діагностичних бесід експерта Одеського НДІСЕ Кадухи О.С. з малолітнім ОСОБА_18 та його батьками були предметом наукового дослідження експерта, яка має вищу психологічну освіту, та психологічне обстеження експертом зазначених осіб стало підставою для складення висновку судової психологічної експертизи №24-4338 від 30.12.2024 року, при цьому ОСОБА_9 була обізнана про відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Складений експертом висновок не має заздалегідь встановленої сили та оцінюється судом, разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтями 89, 110 ЦПК України.

За такого апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для задоволення клопотання про забезпечення доказів та витребування у експертної установи аудіозаписів діагностичних бесід.

Разом із тим, на думку колегії суддів судом першої інстанції необґрунтовано було відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Шумілової Н.І. - про долучення до матеріалів справи копії висновку експерта Назарова О.А. за результатом проведення дослідження висновку судової психологічної експертизи експерта Кадухи О.С. з підстав ненадання оригіналу цього висновку, оскільки з протоколу судового засідання від 20.06.2025 року слідує, що адвокат Шумілова Н.І. пояснювала, що цей висновок є в електронному вигляді з накладеним електронним підписом. З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що клопотання апелянта про долучення до матеріалів справи дослідження експерта Назарова О.А. підлягає задоволенню.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваних рішень суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони з 27 травня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2022 року був розірваний. Мають спільного малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 11, 12, 14).

Під час розірвання шлюбу місце проживання дитини в судовому порядку не визначалось. Зі змісту судового рішення слідує, що з грудня 2021 року сторони проживають окремо, малолітня дитина залишилась проживати разом з матір`ю, суперечностей щодо проживання та виховання дитини вони не мають.

З матеріалів справи також слідує, що з вересня 2022 року між сторонами існує конфліктна ситуація щодо вирішення батьками питання проживання та виховання сина ОСОБА_8 .

Перевіряючи судове рішення в частині вирішення вимог про визначення місця проживання дитини на предмет законності та обґрунтованості, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Із системного тлумачення змісту статей 3, 9 та 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що під час вирішення спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України (згоду на обов`язковість яких надала Верховна Рада України). Також регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (частини сьома та восьма статті 7 СК України).

Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (стаття 155 СК України).

Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення змісту частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; стосунки, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" (далі - Закон) сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частини перша, друга статті 15 Закону).

Законодавчі акти не містять норм, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).

Під час оцінки та визначення найкращих інтересів дитини враховуються такі базові елементи: 1) погляди дитини; 2) індивідуальність дитини; 3) збереження сімейного оточення і підтримання стосунків; 4) піклування; захист і безпека дитини; 5) вразливе положення; 6) право дитини на здоров`я; 7) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також враховуються:1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; 2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; 3) бажання батьків бути опікунами; 4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; 5) бажання дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «M.S. v. Ukraine», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Hunt v. Ukraine, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Mamchur v. Ukraine, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків.

Результат аналізу наведених вище норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, насамперед повинні бути враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору.

Вирішуючи спір щодо визначення місця проживання дитини, суди мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Водночас у частині шостій вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У справі, що переглядається в апеляційному порядку, відповідно до висновку виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 20 лютого 2023 року № 398/02.02.01-22/25/14/23 орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність визначення місця проживання дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 . Зі змісту вказаного висновку слідує, що таке рішення було прийнято органом опіки та піклування із врахуванням рекомендації комісії з питань захисту дитини, доводів батьків ОСОБА_8 , з якими психологом Миколаївського Центру соціальних служб були проведені психологічні консультації, наданих ними характеризуючих матеріалів, враховуючи вік дитини , з якою також була проведена психологічна консультація та з`ясовано, що вона проявляє прив`язаність до обох батьків (т. 1 а.с. 103-105).

Висновком виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 19 серпня 2024 року № 13911/02.02.01-22/06/14/24 орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність визначення місця проживання дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_2 . Таке рішення було прийнято органом опіки та піклування із врахуванням рішення комісії з питань захисту дитини, члени якої шляхом голосування більшістю голосів дійшли висновку, що в діях батька вбачається краща реалізація найкращих інтересів дитини стосовно її лікування, навчання та розвитку. з`ясовано, що вона проявляє прив`язаність до обох батьків. Зі змісту вказаного висновку слідує, що на час його складання малолітній ОСОБА_17 проживає в будні дні (5 днів) з батьком, а на вихідні дні його забирає мати (відповідно до встановленого судом порядку при забезпеченні позову). Також органом опіки та піклування був прийнятий до уваги висновок судово-психіатричної експертизи № 171 від 10 серпня 2023 року, згідно якому дитина має прихильність для подальшого проживання із батьком та має слабкий психологічний контакт із матір`ю (т. 3 а.с. 42а-42д).

Під час розгляду справи судом першої інстанції було вжито заходів забезпечення позову, за якими п`ять днів на тиждень дитина проживала з батьком, а вихідні (субота, неділя) - з матір`ю.

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_19 - класний керівник дитини, пояснила, що їй відомо про спір батьків щодо місця проживання ОСОБА_8 . Свідок зазначила, що у робочі дні (навчальні дні) ОСОБА_17 виявляє агресію. Не хоче вчитися, запізнюється на уроки, втрачає інтерес до навчання. Під час онлайн зайнять поряд з дитиною немає дорослих, що унеможливлює контроль над триманням у руках ручки та відповідно вивчення письма. У дитини графіка письма не розвинена, техніка читання не відповідає нормі. Після днів проведених з мамою (після вихідних) Яків змінюється, поводиться спокійніше.

Висновком судово-психологічної експертизи № 171 від 10 серпня 2023 року, виготовленого за заявою ОСОБА_2 (т. 2 а.с. 84-99) головним експертом психологом Миколаївської філії Судово-психіатричних експерти Комплієнко І.О. встановлено, що серед індивідуально-психологічних особливостей ОСОБА_8 ознаки підвищеної тривожності, пригніченості, відхилень в психологічному розвитку, які обумовлені результатом сумісного проживання його на теперішній час проживання з батьком ОСОБА_2 , а також виховного процесу останнього, не виявлено. Страхів, депресивних тенденцій, підвищеного рівня агресивності, як захисного механізму (захисної агресії) та невротичного стану на час дослідження не виявлено. Дитина достатньо комунікабельна, відкрита до спілкування. На даний час емоційний стан ОСОБА_4 , його психологічний розвиток, свідчать про відчуття благополуччя, емоційного та психологічного комфорту, враховуючи його проведення часу з батьком, їх сумісне проживання. Зміна умов проживання, виховання та оточення (в разі постійного проживання з батьком) дитини не матиме психотравмуючого впливу на його емоційний, психологічний стан та відчуття благополуччя. Сумісне проживання дитини з батьком свідчить про забезпечення останнім належних умов для формування у дитини адекватної самооцінки, розвитку у нього позитивних якостей особистості, і емоційного та психологічного комфорту. ОСОБА_20 має психологічну прихильність до подальшого постійного проживання з батьком. ОСОБА_2 обирає методи і прийоми для впливу на свою дитину, враховуючи її індивідуальні особливості і свої власні прагнення, щоб виховати у дитини певні риси, що свідчить про дотримання ним загальнообов`язкових умов і принципів виховного процесу з метою недопущення викривлення дитячої психіки, характеру поведінки. Результати дослідження свідчать про ознаки слабкого психологічного контакту і емоційного зв`язку з матір`ю ОСОБА_1 в даний момент. Дитина емоційно прив`язана до батька, між ними склалися стосунки емоційної підтримки, які характеризуються високим потенціалом довіри та психологічної підтримки.

Висновком проведеної на підставі ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.07.2024 року судової психологічної експертизи № 24-4338 від 30 грудня 2024 року, виконання якої було доручено судовому експерту Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Кадусі О.С., атестованої за експертною спеціальністю 14.1 «Психологічні дослідження» (т. 4 а.с. 46-68), встановлено наступне:

1. ОСОБА_20 з урахуванням його вікових особливостей, емоційного стану, індивідуально-психологічних властивостей, рівня розумового розвитку та умов мікросоціального середовища не спроможний надавати оцінку ставленню кожного з батьків до нього, але спроможний виявляти прихильність до когось із батьків;

2. Ставлення ОСОБА_8 до батька: дитина виявляє ознаки любові та прихильності до батька, прагне спілкування з ним, проводити спільно час, водночас встановлюється незадоволена потреба в емоційному контакті з батьком, встановлені довірливих взаємин з дорослим, відчутті захисту та розуміння від батька.

Ставлення ОСОБА_8 до матері: дитина виявляє ознаки любові та прихильності до матері, емоційної близькості та довірливого ставлення до матері.

ОСОБА_17 транслює любов та прив`язаність до кожного з батьків, водночас більшу прихильність виявляє до матері. Прихильність до батька проявляється в бажанні проводити з ним час, взаємодіяти. Прихильність до матері проявляється в бажанні проводити з нею час, взаємодіяти.

3. ОСОБА_17 виявляє бажання проживати з матір`ю в робочі дні, а з батьком у вихідні. За результатами психологічного дослідження ОСОБА_10 вбачається, що дитина декларує бажання проживати разом із матір`ю, що відповідає внутрішньому ставленню (прихильності) ОСОБА_8 до ОСОБА_1 .

4. Сімейна ситуація, що склалася у родині ОСОБА_10 негативно впливає на його емоційний стан, через конфлікт між батьками, до якого дитина залучена. Окремі психологічні особливості у виховній концепції ОСОБА_8 можуть мати негативний вплив на дитину та потребують корекції з допомогою психолога. Недоліком може бути надлишкова авторитетна позиція батька (бажання підвищеної дисциплінованості сина, прояви суворості), психологічне "відкидання" дитини (не прийняття деяких особистісних якостей та поведінкових проявів сина, можливе відчуття роздратування, агресії до ОСОБА_8 ), авторитарна поведінка ОСОБА_2 (відповідно до результатів його діагностики за допомогою психодіагностичних методик). Відповідно до психологічного дослідження дитини вбачається, що ОСОБА_17 вказує на фізичні покарання з боку батька, у зв`язку із чим рекомендується детальне та цілеспрямоване вивчення визначеної інформації. ОСОБА_2 рекомендовано звернутися за психологічною допомогою для корекції дитячо-батьківських стосунків та попередження можливих наслідків авторитарного стилю виховання. Окремі психологічні особливості у вихованні концепції ОСОБА_1 можуть мати негативний вплив на дитину та потребують корекції з допомогою психолога. Недоліком може виявлені ознаки схильності відображувати власні переживання, бажання через призму почуттів сина, транслювання матір`ю особистого ставлення до батька та ОСОБА_3 (дружини ОСОБА_2 ), що впливає на взаємодію останніх з ОСОБА_8 . ОСОБА_1 рекомендовано звернутися до психолога для опрацювання ситуації розлучення з ОСОБА_2 , покращення психологічного стану, корекції виховної концепції;

5. Оцінка дитиною сімейної ситуації не має залежності від впливу з боку батьків та (або) інших дорослих. Сімейна ситуація, що склалася у родині ОСОБА_10 негативно впливає на його емоційний стан та відчуття благополуччя через конфлікт між батьками, до якого ОСОБА_17 залучений;

6. Ставлення ОСОБА_3 (дружини ОСОБА_2 ) не вивчалося в межах зазначеної екпертизи, водночас з огляду на результати психологічного дослідження ОСОБА_8 вбачається, що той позитивно ставиться до ОСОБА_3 , дитина відчуває любов та турботу з боку дружини батька. Водночас спостерігається, що Яків транслює різне ставлення до ОСОБА_3 відповідно до умов, в яких перебуває: з батьком чи з матір`ю. Ставлення ОСОБА_21 до брата ОСОБА_16 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , спільної дитини ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ) позитивне, дитина виявляє прихильність до брата, бажання взаємодіяти та проводити з ним час. Водночас на стосунки між братами може негативно впливати схильність батька порівнювати дітей.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 110 ЦПК України встановлено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Належним чином оцінивши зібрані у справі докази відповідно до вимог ст. 89, 110 ЦПК України, суд першої інстанції правильно встановив, що батьки ОСОБА_8 мають належні житлові умови, мають бажання в однаковій мірі піклуватися про дитину та виховувати її, як батько, так і мати дитини належним чином ставляться до виконання своїх батьківських обов`язків, позитивно характеризуються, не зловживають спиртними напоями чи наркотичними засобами, матеріально забезпечені та створили належні умови для виховання та розвитку дитини. У той же час між сторонами існує особистий конфлікт та неприязні стосунки, що унеможливило вирішення питання про фізичну опіку щодо їх спільного сина у позасудовому порядку. ОСОБА_17 проявляє прихильність як до батька, так і до матері та прагне взаємодіяти з обома батьками. При цьому суд першої інстанції вірно зазначив, що сімейна ситуація негативно впливає на емоційний стан і поведінку ОСОБА_8 через конфлікт сторін, до якого залучена дитина.

Відхиляючи висновок судово-психологічної експертизи № 171 від 10 серпня 2023 року, виготовленого за заявою ОСОБА_2 експертом ОСОБА_12 , суд першої інстанції помилково зазначив, що експерт не була повідомлена про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України, оскільки таке спростовується змістом пункту 15 вказаної експертизи. За такого суд дійшов невірного висновку що зазначена експертиза не є належним та допустимим доказом у справі.

Разом із тим, оцінюючи висновок судово-психологічної експертизи № 171 від 10 серпня 2023 року, суд першої інстанції правильно зазначив, що цей висновок було складено без будь-якого спілкування з матір`ю ОСОБА_8 та ґрунтуються на поясненнях батька дитини та наданих ним документах, фотографіях тощо (без дослідження будь-яких матеріалів, які б могла надати мати дитини.

Крім того, при оцінці цього висновку судом першої інстанції вірно була врахована рецензія на висновок експерта ОСОБА_12 № 171 від 10 серпня 2023 року, складена експертом ОСОБА_22 , атестованою за експертною спеціальністю 14.1 «Психологічні дослідження», за участі залученої до проведення рецензування в якості наукового керівника доктора філософії в галузі психології (кандидат психологічних наук) ОСОБА_23 , яка атестована за експертною спеціальністю 14.1 «Психологічні дослідження» (т. 2 а.с. 144-159).

Так, відповідно вказаної рецензії висновок експерта ОСОБА_12 складений із суттєвими недоліками. Проведене дослідження є неповним (психологом не досліджувалися усі члени родини), експерт не аналізує: сім`ю, як цілісну систему, взаємини дитини з батьком та матір`ю, можливе втягнення дитини до конфлікту лояльності та відкидання дитиною матері під впливом батька. Фахівець не аналізує жодну об`єктивну психологічну інформацію, яка повинна надаватися замовником для проведення психологічної екпертизи, водночас вносить до свого висновку суперчливі дані, які не містять жодного психологічного обґрунтування. ОСОБА_12 була втрачена логіка наукового дослідження та формування обґрунтованих висновків. Діагностичний інструментарій, який використаний психологом під час дослідження дитини, не дозволяє повноцінно та всебічно вивчити батьківсько-дитячі взаємини в родині та сформувати категоричні відповіді на поставлені питання.

Надаючи перевагу висновкам проведеної на підставі ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.07.2024 року судової психологічної експертизи № 24-4338 від 30 грудня 2024 року, суд першої інстанції вірно виходив з того, що зазначене експертне дослідження грунтується на проведених експертом бесідах з обома батьками, наданих обома сторонами письмових доказах, фото та відеоматеріалах, а тому є більш об`єктивним та обгрунтованим.

За клопотанням відповідача експерт ОСОБА_9 була допитана судом першої інстанції, підтримавши висновки, викладені нею у експертному дослідженні та надавши вичерпні відповіді на питання ОСОБА_2 та його представника.

ОСОБА_2 та його представником висновки експерта ОСОБА_9 у належний процесуальний спосіб не були спростовані, клопотання про призначення повторної екпертизи ними не заявлялось.

За такого суд першої інстанції обгрунтовано прийняв до уваги висновки судової психологічної експертизи № 24-4338 від 30 грудня 2024 року, врахувавши думку ОСОБА_8 (якому на час ухвалення судового рішення виповнилося 8 років) щодо його бажання проживати з матір`ю.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»).

Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції.

При оцінці пояснень дитини необхідно враховувати її вік на момент опитування, рівень розвитку та психологічні особливості, притаманні відповідному віку.

Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17).

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та ін.).

Висновок орган опіки та піклування від 19 серпня 2024 року № 13911/02.02.01-22/06/14/24 про доцільність визначення місця проживання ОСОБА_8 разом із батьком ОСОБА_2 базується, зокрема на висновках судово-психіатричної експертизи №171 від 10 серпня 2023 року, проведеної за замовленням ОСОБА_2 , яку суд першої інстанції вмотивовано вважав необ`єктивною із вищезазначених підстав. Крім того, органом опіки при складанні висновку не були враховані результати судової психологічної експертизи № 24-4338 від 30 грудня 2024 року, з`ясовану експертом ОСОБА_9 думку дитини.

За такого суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги рекомендацію органу опіки та піклування, викладену у висновку від 19 серпня 2024 року № 13911/02.02.01-22/06/14/24 щодо визначеного місця проживання ОСОБА_8 як таку, що є недостатньо переконливою, що вона відповідає принципу забезпечення найважливіших інтересів дитини.

Оскільки ОСОБА_24 висловив бажання жити з матір`ю, суд не може не врахувати цю думку дитини при вирішенні спору, яка з огляду на обставини справи не суперечить інтересам дитини, оскільки навіть враховуючи, що дитина повноцінно розвивається та проживає у благополучній атмосфері як з матір`ю, так і з батьком, любить кожного з батьків та перебуває у гарних стосунках з дружиною батька, виявляє симпатію до їх дитини - свого зведеного брата, ОСОБА_17 все ж таки надає більшу прихильність до матері ніж до батька.

Як встановлено судом під час розгляду справи, ОСОБА_1 є приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області, має визначений графік роботи. При цьому має можливість корегувати робочий час в залежності від своїх планів та потреб.

Батько дитини ОСОБА_2 є лікарем-ортопедом-травматологом, має місце роботи в Миколаївській філії ТОВ «Медікал Адванс», Комунальному некомерційному підприємству Миколаївської міської ради «Міська лікарня №1», Комунальному некомерційному підприємству «Миколаївська обласна дитяча клінічна лікарня» Миколаївської міської ради, що в свою чергу обумовлює значну витрату часу та передбачає нічні чергування.

За таких обстави суд першої інстанції дійшов аргументованого висновку, що у разі визначення місця проживання ОСОБА_8 разом із батьком поза розумним сумнівом більшість часу дитина буде проводити із ОСОБА_3 , яка незважаючи на гарні між ними відносинами, не є його рідною матір`ю та, до того ж, буде одночасно опікуватись своїм сином ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який в силу свого віку (2 роки) потребує більшої уваги.

З огляду на встановлені судом обставини, оцінюючи надані сторонами докази, зокрема фото і відеоматеріали, експертні висновки та пояснення експерта ОСОБА_9 і свідка ОСОБА_25 , висновки органу опіки та піклування, враховуючи вік ОСОБА_10 на момент розгляду справи (8 років), висловлену дитиною думку щодо бажаного нею місця проживання, необхідність тісного контакту з матір`ю, а також ураховуючи нездатність сторін знайти порозуміння у питанні визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_8 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що проживання ОСОБА_8 разом з матір`ю забезпечить зростання дитини у сталому та спокійному середовищі та забезпечить більш сприятливі умови виховання дитини і таке не позбавляє батька права піклуватись про сина, бачитись з ним, спілкуватись, брати участь у його житті, проявляти любов і турботу.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що гарантоване ст. 259 СК України право братів ОСОБА_10 і ОСОБА_7 на спілкування між собою є беззаперечним правом та необхідним для гармонійного розвитку обох дітей, однак при цьому слід враховувати найкращі інтереси ОСОБА_8 та його безумовну необхідність отримувати турботу, любов та ласку рідної матері, що і є тою обставиною, яка відповідатиме найкращим інтересам дитини. До того ж визначення місця проживання ОСОБА_8 разом з матір`ю ОСОБА_1 ніяким чином не свідчить про наявність перешкод в реалізації права братів на спілкування, оскільки таке право мають і ті брати та сестри, що не проживають разом (частина друга статті 259 СК). Крім того, оскільки сторони проживають в одному населеному пункті, то це не створить труднощів у регулярному спілкуванні дітей між собою, тоді як батьки повинні їм в цьому сприяти.

За такого доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що судом першої інстанції не були враховані його аргументи про те, що визначення місця проживання ОСОБА_8 разом з матір`ю ОСОБА_1 призведе до розлучення ОСОБА_8 і ОСОБА_16 , колегія суддів вважає безпідставними.

Колегія суддів зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів.

Врахувавши інтереси малолітнього ОСОБА_8 , його психологічний стан, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, а також, дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, та належним чином повно і об`єктивно оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги первісного позову ОСОБА_1 в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю та з цих же підстав відповідно відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .

У даній справі батьки ОСОБА_8 не змогли налагодити конструктивну комунікацію щодо здійснення батьківських прав. Питання встановлення спільної опіки над дитиною сторони в суді першої інстанції справи не ініціювали. Колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази згоди сторін спору на спільну опіку з почерговим проживанням дитини у помешканні кожного із батьків за відповідним графіком, у зв`язку з чим відповідний довід апеляційної скарги не може бути взятий до уваги та слугувати підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

За таких обставин суд першої інстанції правильно керувався загальним порядком визначення місця проживання дитини, врахувавши обставини справи та відносинами між учасниками спору, між якими існує особистий конфлікт та неприязні відносини, тобто істотними обставинами, які вплинули на формулювання саме такого рішення по суті спору, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця проживання ОСОБА_8 з матір`ю.

Апеляційний суд розглянув доцільність застосування моделі спільної фізичної опіки над дитиною (почергового проживання з кожним із батьків за відповідним графіком). Під час вирішення питання щодо можливості встановлення спільної фізичної опіки, суди окрім загальних обставин, мають також враховувати: бажання кожного з батьків, щоб дитина проживала разом з ним, згоду на участь у її вихованні та піклуванні; наявність у обох батьків сталих відносин з дитиною та бажання останньої спілкуватися з обома батьками; відсутність обставин, зазначених у частині другій статті 161 СК України, а також інших обставин, що можуть становити загрозу інтересам дитини; наявність у кожного з батьків часу та можливості, що дозволяє належним чином опікуватися дитиною; місце проживання кожного з батьків, що знаходиться не далеко від звичайного місця проживання дитини (сформованих місць життєвих інтересів дитини) тощо.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції колегією суддів було запропоновано вирішити спір щодо місця проживання дитини шляхом встановлення спільної фізичної опіки над сином з його почерговим проживанням з кожним з них, проти чого ОСОБА_2 категорично відмовився. При цьому ОСОБА_2 і його представник адвокат Шумілова Н.І. суду пояснили, що не підтримують доводи апеляційної скарги про необхідність витребування судом апеляційної інстанції висновку органу опіки та піклування про доцільність почергового проживання дитини з мамою та батьком.

За такого апеляційний суд констатує, що за обставин цієї справи застосування спільної фізичної опіки є недоцільним та не буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Щодо посилань апеляційної скарги на неповноту висновку проведеної на підставі ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.07.2024 року судової психологічної експертизи № 24-4338 від 30 грудня 2024 року, в зв`язку із чим, на думку апелянта, суд безпідставно взяв його до уваги, то слід зазначити, що висновки вказаної експертизи ОСОБА_2 не були спростовані, клопотань про призначення повторної експертизи ані у суді першої, ані у суді апеляційної інстанції, ним та його представником не заявлялись. Твердження апелянта, що таку повторну експертизу мав право призначити суд із власної ініціативи пов`язані із помилковим тлумаченням законодавства.

Не спростовують висновки судової психологічної експертизи № 24-4338 від 30 грудня 2024 року і наданий апелянтом висновок експерта № 1105/25/1 від 11 травня 2025 року, проведений судовим експертом, кандидатом психологічних наук Назаровим О.А. Так, у вказаному висновку зазначено, що при виконанні експертного дослідження ОСОБА_26 діє у статусі фахівця спеціаліста і не користується статусом судового експерта відповідно до процесуальних кодексів України. Виконане ним експертне завдання не відноситься до предмету судово-психологічної експертизи, а є науково-теоретичним дослідженням, яке не стосується предмету судово-психологічної експертизи (психіка особи), а також його об`єкту - підекспертної особи, а виступає лише науково-теоретичною роботою у вигляді теоретичного експертно-психологічного аналізу результатів проведеної судово-психологічної експертизи, яка оформлена у вигляді висновку експерта за результатом проведення такої судової експертизи. Також за результатами проведеного експертного психологічного дослідження судовим експертом Назаровим О.А. зроблено висновок, що в проведеній судово-психологічній експертизі, висновки якої викладені у висновку експерта №24-4338 від 30.12.2024 за результатами проведення судової психологічної експертизи, яка виконана експертом ОДНДІСЕ ОСОБА_9 не наявна повнота дослідження (достатність встановлених ознак для формулювання висновку) для встановлення особливостей сімейної ситуації, індивідуально-психологічних особливостей обох батьків, особливостей їх виховної поведінки на емоційний стан, психічний розвиток та відчуття благополуччя дитини з причин вказаних у дослідницькій частині висновку, а також некоректно поставлені експертні питання, які не відповідають змісту пункту 5 Методики експертного дослідження особливостей сприйняття дитиною сімейної ситуації (реєстраційний код - 14.1.73. Розроблена Київським НДІСЕ Міністерства юстиції України, Житомирським відділенням в 2016 році.

Проте колегія суддів звертає увагу, що Методика, на яку посилається експерт Назаров О.А., має рекомендаційний характер.

Також колегія суддів вважає безпідставними посилання апеляційної скарги на те, що суд першої інстанції не повинен був враховувати рецензію на висновок експерта Комплієнко І.О. № 171 від 10 серпня 2023 року, складену експертом Рудаковою В.Ю. за участі залученої до проведення рецензування в якості наукового керівника доктора філософії в галузі психології (кандидат психологічних наук) ОСОБА_23 , оскільки можливість надання учасником справи на обґрунтування своїх доводів рецензії на експертний висновок підтверджується правовою позицією Верховного Суду у постанові від 14 січня 2021 року у справі № 922/2216/18. Тоді як посилання апеляційної скарги на висновки Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2024 року у справі № 708/1253/15-к колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені правові висновки не є релевантними для даної справи, оскільки та справа є кримінальною та стосується рецензування висновку експерту з огляду на приписи кримінального процесуального закону.

Не довів апелянт і факт порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права при винесенні ухвали про закриття підготовчого провадження 12 травня 2025 року. Так, заявлене ОСОБА_2 клопотання про призначення у справі додаткової експертизи для детального з`ясування відносин дитини ОСОБА_8 та другої дружини відповідача ОСОБА_27 , судом було вирішено та обґрунтовано відмовлено в його задоволенні. При цьому суд першої інстанції вірно виходив з того, що це питання було з`ясовано при проведенні судово-психологічної експертизи, висновки якої викладені у висновку експерта №24-4338 від 30.12.2024 року та сторонами не заперечувалося добре ставлення ОСОБА_3 до дитини ОСОБА_8 .

Також не свідчить про порушення судом норм процесуального права незазначення в оскаржуваному рішенні про прийняття 12 травня 2025 року заяви ОСОБА_2 про зміну підстав його зустрічного позову, а саме: укладання ним шлюбу із ОСОБА_3 та народження у них спільної дитини та як підстава визначити місця проживання ОСОБА_8 саме із батьком неможливість розлучення братів. Колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваному рішенні була дана належна оцінка викладеним аргументам позивача.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо визначення місця проживання дитини.

Визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, взявши до уваги вік дитини та поведінку кожного з батьків, суд першої інстанції обґрунтовано надав першочергове значення саме найкращим інтересам дитини та правильно вказав про те, що батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у її житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я, стан розвитку дитини, незалежно від того, з ким вона буде проживати.

При цьому колегія суддів враховує, що визначення місця проживання дитини з матір`ю не призведе до критичних змін у житті дитини, враховуючи, що ОСОБА_17 після припинення спільного проживання сторін у грудні 2021 року залишився проживати разом із матір`ю, доки у вересні 2022 року ОСОБА_2 без погодження з ОСОБА_1 не забрав проживати дитину до себе, у зв`язку із чим ОСОБА_1 відразу звернулась з даним позовом до суду та під час розгляду справи судом були застосовані заходи забезпечення позову, відповідно до яких у будні дні ОСОБА_17 проживав із батьком, а у вихідні дні у матері.

Апеляційний суд також звертає увагу, що залежно від обставин, які можуть виникнути у житті дитини та батьків, місце проживання малолітнього ОСОБА_8 може бути змінено в подальшому, як за рішенням суду так і за згодою самих батьків з урахуванням думки дитини, у тому числі із застосуванням моделі спільної фізичної опіки над дитиною.

Разом з тим, визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю не повинно негативно впливати на її взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що мають усвідомлювати обидва з батьків, спір між якими вирішено судом. А тому апеляційний суд підкреслює необхідність налагодження батьками співпраці з метою забезпечення належного контакту між кожним із них з дитиною, встановлення можливості спілкування та спільного проведення часу.

Щодо вирішення судом позовних вимог первісного позову про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_8 , суд зазначає таке.

Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частина третя статті 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Згідно із частиною першою статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Встановивши, що ОСОБА_2 є особою працездатного віку, має постійний дохід, місце проживання ОСОБА_10 визначено разом із матір`ю, суд першої інстанції визначив розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно. Крім того, зважаючи на те, що під час розгляду справи Яків п`ять днів на тиждень проживав разом із батьком ОСОБА_2 та перебував на його утриманні, суд першої інстанції вважав, що аліменти слід стягнути з 30 червня 2025 року (з дня ухвалення судом рішення) і до досягнення дитиною повноліття.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо невірного визначення судом першої інстанції розміру стягнутих аліментів чи дати, з якої вони присуджуються. Незгода апелянта з рішенням суду в частині стягнення з нього аліментів пов`язана з визначенням судом першої інстанції місцем проживання дитини з матір`ю. Оцінка таких доводів апелянта вже була надана колегією суддів.

Отже, суд першої інстанції вирішив спір щодо стягнення аліментів згідно з нормами матеріального права, які підлягали застосуванню за даними правовідносинами, дав належну правову оцінку доказам і дійшов правильного висновку щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відібрання дитини у батька та передачі матері апелянтом не оскаржувалось, а тому згідно приписів ч. 1 ст. 367 ЦПК України в цій частині в апеляційному порядку не переглядалось.

Також рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2025 року було правильно, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України, розподілено судовий збір. Так, враховуючи задоволення позовних в имог ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини і стягнення аліментів, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто відшкодування судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 992 грн 10 коп. Суму судового збору у розмірі 992 грн 10 коп. віднесено на рахунок ОСОБА_1 . Також з ОСОБА_2 на користь держави стягнуто 992 грн 10 коп. судового збору за подачу позову в частині позовних вимог про стягнення аліментів.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого 30 червня 2025 року ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення по суті спору, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують.

Отже апеляційну скаргу на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2025 року слід залишити без задоволення, а вказане рішення - без змін відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення від 21 липня 2025 року, то слід зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розглядую

У частині першій-третій статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою щодо суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідності до статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що 20 вересня 2023 року між адвокатським об`єднанням «Веріковська, Дяченко та Партнери» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання професійної правничої допомоги ВТА 0020 та додаткова угода № 1 до вказаного договору від 20 вересня 2023 року, відповідно до умов якої «Виконавець» зобов`язався надати позивачці професійну правничу допомогу, пов`язану із відновленням її порушеного права щодо спілкування із сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначення місця проживання сина із матір`ю та представництвом її інтересів у справі № 490/3905/22, для чого ОСОБА_1 надала їм усі встановлені законом процесуальні права позивача. Зі свого боку позивачка зобов`язалася сплатити «Виконавцю» обумовлену грошову суму за надані послуги.

Звертаючись до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення щодо витрат на правничу допомогу, представник ОСОБА_1 - адвокат Веріковська Т.А. - посилалась на те, що згідно акту наданих послуг професійної правничої (правової) допомоги від 07 липня 2025 року гонорар за виконану роботу становить 295000грн00 коп., з урахуванням детального опису робіт від 07 липня 2025 року, який є невід`ємною частиною цього акту виконаних робіт.

Відповідно до Детального опису робіт (наданих послуг) позивачці були надані наступні послуги правничої (правової) допомоги: надання усних консультацій, пов`язаних з вирішенням спору як в судовому порядку у справі № 490/3905/22 так і за межами суду - 20 год. 10 000 грн; робота адвоката пов`язана із системним аналізом обставин справи № 490/3905/22, вивчення матеріалів даної справи, надання їм оцінки, визначення перспективи вирішення даної справи з досягненням бажаного результату, правовий аналіз наданих «Замовником» документів, правовий аналіз діючого законодавства та судової практики у справах з аналогічними правовідносинами, збір доказів у справі, адвокатські запити, складання процесуальних документів до суду 20 год. - 20 000 грн; підготовка процесуальних документів пов`язаних із розглядом справи, подання до суду процесуальних документів, подання до суду додаткових доказів, звернення до суду із клопотанням про залучення доказів та отримання додаткових доказів, звернення із клопотанням про зміну забезпечення позову 16 год. 16000 грн; звернення до служби у справах дітей, органу опіки та піклування, поліції, ювенальної поліції щодо фіксування порушеного права ОСОБА_1 , дії пов`язані із розшуком дитини ОСОБА_10 під час дії договору та збір доказів для подання до суду 18 год.- 180000 грн.; підготовка доказових матеріалів, доказів, для проведення судової експертизи, подання до суду формування процесуальної позиції щодо доцільності проведення судової психологічної експертизи, спростування законності наданої відповідачем ОСОБА_2 психологічної експертизи 20 год. 20 0000 грн.; прибуття та участь в судових засіданнях (з міста фактичного перебування м. Одеса до м. Миколаєва) та участь адвоката Веріковської Т.А. у справі в Центральному районному суді м. Миколєва: 28.12.2023; 28.02.2024; 06.05.2024; 24.05.2024; 12.08.2024; 01.10.2024; 24.12.2024; 21.02.2025; 04.03.2025; 26.03.2025; 02.04.2025; 30.05.2025; 20.06.2025; 30.06.2025 14 судових засідань - 105000 грн.;складання процесуального документу заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення з відповідача судових витрат 6 год. 6000 грн. Крім того зазначено, що згідно додаткової угоди № 1 від 20 вересня 2023 року сторонами узгоджено оплата адвокату гонорару успіху в розмірі 100 000 грн.

Представником ОСОБА_2 адвокатом Шуміловою Н.І. - до суду першої інстанції було подано заперечення щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на їх не співмірність у порівнянні з складністю справи, витраченим адвокатом часу, штучним збільшенням витрат на правову допомогу у зв`язку з участю адвоката в судових засіданнях шляхом прибуття з м. Одеси до м. Миколаєва(без надання відповідних доказів), хоча він мав можливість брати в них участь за допомогою технічних засобів ЄСІТС. Також адвокат Шумілова Н.І. звертала увагу на необхідність залишення вказаної заяви без розгляду у зв`язку з тим, що представник позивачки звернулась до суду з заявою з пропуском п`ятиденного строку з моменту ухвалення рішення у справі та прохальна частина позовної заяви не містила вимог про стягнення судових витрат на правову допомогу із зазначенням їх розміру, а очікувані попередні витрати зазначались у розмірі 15 000 грн. Поважності причин неможливості своєчасно подати докази розміру витрат у поданій заяві необґрунтовано. Крім того зауважувала, що витрати на оплату проведення рецензії Бюро психологічних досліджень не є судовими витратами, оскільки рецензія не є офіційним процесуальним доказом чи будь-яким іншим документом у справі. Посилаючись на викладене, просила відмовити у задоволенні заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення, або залишити її заяву без розгляду чи зменшити розмір витрат на правову допомогу до 5000 грн.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI «Про адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Велика Палата у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 також вказувала, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України…Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Разом із тим, при цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Такий же правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Крім того, згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на правову допомогу. (див. постанову Верховного Суду від 04 червня 2025 року у справі № 490/1923/23).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Розподіляючи витрати на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, виходив з того, що з урахуванням складності справи, обсягу виконаної адвокатом роботи, заперечень представника відповідача про розмір витрат на правничу допомогу, заявлена сума компенсації витрат є неспівмірною та дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в загальному розмірі 247 718 грн 40 коп. (з яких: 200 000 грн 00 коп. витрати на правову допомогу; 25 000 грн 00 коп. витрати зі складення рецензії; 22 718 грн 40 коп. витрати на проведення експертизи).

Водночас колегія суддів вважає, що зменшуючи розмір витрат на правничу допомогу суд першої інстанції не звернув увагу, що до Детального опису робіт (наданих послуг) від 07 липня 2025 року включено витрати на оплату послуги у вигляді складання заяви до суду першої інстанції про стягнення судових витрат в порядку, передбаченому ч. 8 ст. 141 ЦПК України, на які використано 6 годин, що становить 6000 грн, які не підлягають стягненню з відповідача, оскільки вказані послуги в розумінні статті 137 ЦПК України не відноситься до витрат на професійну правничу допомогу, а є обов`язком учасника справи, який для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат подає до суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат. А заява сторони про розподіл судових витрат фактично є дією, спрямованою на реалізацію стороною свого права лише на подання доказів щодо витрат, які вже понесені такою стороною, а тому витрати на підготовку такої заяви не підлягають відшкодуванню (такий висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 лютого 2024 у справі № 910/9714/22). Крім того, неспівмірними є витрати за складання рецензії на висновок експерта, а тому апеляційний суд вважає, що відповідно до ч. 8 ст. 139 ЦПК України вони підлягають зменшенню до 10 000 грн. Також враховуючи критерії реальності адвокатських витрат та розумності їх розміру, з огляду на категорію справи, яка не є складною, характер виконаної адвокатом роботи в суді першої інстанції, заяву представника відповідача про неспівмірність судових витрат та враховуючи, що обумовлений розмір гонорару за надану правову допомогу у суді першої інстанції не є безумовною підставою для їх стягнення судом у визначеному розмірі, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зменшення розміру стягнення витрат на правову допомогу на користь позивачки до 20 000 грн 00 коп.

Доводи апеляційної скарги про те, що заява представника позивача подана з пропуском строку, визначеним ч. 8 ст. 141 ЦПК України, відтак повинна бути залишена судом без розгляду, не приймаються апеляційним судом до уваги, оскільки із матеріалів справи слідує, що рішення ухвалено 30 червня 2025 року. Визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України закінчується 05 липня 2025 року(субота), що є вихідним, неробочим днем. Відповідно до приписів частини третьої статті 124 ЦПК України останнім днем строку є перший після нього робочий день, тобто 07 липня 2025 року.

Заява про ухвалення у справі додаткового судового рішення подана до суду першої інстанції 07 липня 2025 року, тобто в межах строку передбаченого вказаною вище нормою. Також позивачкою в позовній заяві було визначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат у розмірі 15 000 грн., що свідчить про дотримання вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України щодо подання заяви до закінчення судових дебатів у справі.

З огляду на викладене, оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на всі обставини, що підлягають врахуванню при вирішенні питання розподілу витрат на правничу допомогу, то додаткове рішення підлягає зміні шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 52 718 грн 40 коп. судових витрат, з яких: 20 000 грн 00 коп. - витрати на правову допомогу; 10 000 грн 00 коп. - витрати зі складення рецензії; 22 718 грн 40 коп. - витрати на проведення експертизи.

За такого, апеляційна скарга ОСОБА_2 , подана його представником адвокатом Шуміловою Н.І., на додаткове рішення підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 376, 382 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником адвокатом Шуміловою Наталею Ігорівною, на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2025 року залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2025 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником адвокатом Шуміловою Наталею Ігорівною, на додаткове рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2025 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2025 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 52 718 грн 40 коп. (п`ятдесят дві тисячі сімсот вісімнадцять гривень сорок копійок) судових витрат, з яких: 20 000 грн 00 коп. - витрати на правову допомогу; 10 000 грн 00 коп. - витрати зі складення рецензії; 22 718 грн 40 коп. - витрати на проведення експертизи.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повна постанова складена 26 вересня 2025 року