Ухвала

Іменем України

25 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 683/1657/15

провадження № 61-11459ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу адвоката Вонсовича Михайла Михайловича як представника ОСОБА_1 на ухвалу Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 02 травня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 07 серпня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства «Українська гірничо-металургічна компанія», про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ТОВ «Дата Майнінг Груп» звернулося до суду з указаним позовом.

Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області заочним рішенням від 26 листопада 2015 року позов задовольнив частково. Стягнув із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Дата Майнінг Груп» заборгованість за кредитним договором від 28 серпня 2007 року № 002-119/2007 в сумі 481 606,30 грн. В решті позову відмовив. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області ухвалою від 24 липня 2024 року замінив сторону стягувача ТОВ «Дата Майнінг Груп» на правонаступника - ТОВ «Кредитні ініціативи» у справі № 683/1657/15.

28 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Старокостянтинівського суду Хмельницької області від 26 листопада 2015 року, в якій просив поновити пропущений строк на подання заяви з посиланням на те, що про винесене заочне рішення від 26 листопада 2015 року він дізнався 07 лютого 2025 року, коли його представник ознайомився із матеріалами справи. До цього часу він не знав про наявність заочного рішення, ухвали про заміну сторони виконавчого провадження та не отримував копії цих судових рішень, оскільки вони направлялись судом на колишню його адресу місця реєстрації, де він вже не проживав. Також зазначав, що з 07 лютого 2025 року і по дату подання заяви про перегляд заочного рішення він перебував у зоні бойових дій, що не дозволяло вчасно подати вказану заяву.

Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області ухвалою від 02 травня 2025 року в задоволенні заяви про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 26 листопада 2015 року відмовив. Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 26 листопада 2015 року залишив без розгляду.

Хмельницький апеляційний суд постановою від 07 серпня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а ухвалу Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 02 травня 2025 року - без змін.

05 вересня 2025 року адвокат Вонсович М. М. як представник ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 02 травня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 07 серпня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд не взяв до уваги обмежений доступ до засобів зв`язку через перебування ОСОБА_1 в зоні бойових дій, не врахував того, що відповідач не отримував копію заочного рішення суду від суду, оскільки воно було надіслано за неналежною адресою. Також, під час ознайомлення з матеріалами справи попереднім представником ОСОБА_1 копію заочного рішення останній також не отримав, що позбавило його права на перегляд заочного рішення та судовий захист своїх прав та законних інтересів. Суди безпідставно не взяли до уваги, що ОСОБА_1 з 07 лютого 2025 року знаходиться в зоні виконання бойових завдань, що унеможливлює його вільний доступ до засобів зв`язку.

Перевіривши доводи касаційної скарги та оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.

За приписами частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статтями 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Водночас таке право не є абсолютним і з метою забезпечення належного здійснення правосуддя та дотримання, зокрема, принципу правової визначеності, підлягає певним обмеженням.

Згідно зі статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Частинами першою-третьою статті 127 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини другої статті 284 ЦПК України заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин (частини третя, четверта статті 284 ЦПК України).

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформував практику, відповідно до якої національні суди пріоритетність мають надавати дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Зокрема, ЄСПЛ у справах «Світлана Науменко проти України», «Трегубенко проти України», «Праведна проти Росії», «Желтяков проти України» зазначає, що у випадках перегляду судових рішень як у порядку нагляду, так і у зв`язку з нововиявленими обставинами національні суди мають забезпечувати дотримання учасниками справи встановлених строків та не допускати того, щоб за допомогою таких процесуальних механізмів, як продовження строку на оскарження, було порушено принцип правової визначеності.

Загалом згідно із практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи «Волчлі проти Франції», «ТОВ «Фріда» проти України»).

Відповідно до статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20 Велика Палата Верховного Суду, відступаючи від висновків, сформульованих у її постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16, навела такі висновки щодо застосування положень статей 126, 127 ЦПК України в сукупності зі статтями 284, 286, 287 цього Кодексу:

- передбачені частиною третьою статті 287 ЦПК України повноваження суду першої інстанції стосуються саме суті заяви про перегляд заочного рішення (зокрема, подання чи неподання відповідачем доказів по суті справи і доказів поважності неявки в судове засідання, на якому було ухвалене заочне рішення) і не застосовуються у ситуації пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення;

- оцінка поважності причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та наявності підстав для його поновлення належить до компетенції місцевого суду, до якого подана така заява. Наслідком пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення за умови відсутності поважних причин для його поновлення є залишення такої заяви без розгляду на підставі частини другої статті 126 ЦПК України, а не залишення її без задоволення.

Отже, відповідно до приписів статті 127 ЦПК України суд першої інстанції наділений повноваженнями залишити заяву про перегляд заочного рішення без розгляду з підстав пропуску відповідачем строку на звернення до суду та відсутності передумов для його поновлення судом. Водночас суд не наділений правом, оминувши процесуальну дію щодо встановлення дотримання або порушення заявником строків звернення до суду, перейти до розгляду заяви по суті. Правила частини третьої статті 287 ЦПК України щодо повноважень місцевого суду не можуть застосуватися в ситуації, коли відсутні підстави для розгляду заяви про перегляд заочного рішення по суті, та, відповідно, не можуть бути підставою для залишення такої заяви без задоволення.

У пунктах 71, 76, 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20 зазначено, що: «відсутність у главі 11 «Заочний розгляд справи» розділу III «Позовне провадження» ЦПК України прямої вказівки на ті повноваження суду, які мають бути ним реалізовані у разі пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, дає підстави для висновку про те, що відповідно до загальних положень ЦПК України про наслідки пропуску процесуальних строків (частина друга статті 126 ЦПК України) така заява має бути залишена без розгляду.

Судами встановлено, що адвокат Козак І. О., який діяв в інтересах ОСОБА_1 , на підставі ордеру та договору про надання правничої допомоги від 31 січня 2025 року, ознайомився 06 лютого 2025 року з матеріалами цивільної справи № 683/1657/15-ц, про що і зазначав сам відповідач ОСОБА_1 у заяві про перегляд заочного рішення. При цьому, попри право та можливість 06 лютого 2025 року офіційно отримати копію заочного рішення Старокостянтинівського районного суду від 26 листопада 2015 року, адвокат Козак І. О., який діяв в інтересах ОСОБА_1 , не звертався до суду з таким клопотанням. Отже, представник ОСОБА_1 в ході ознайомлення з матеріалами справи скористався можливістю зробити копію цього судового рішення.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення, ухваленого 26 листопада 2015 року, ОСОБА_1 посилався на те, що йому не було відомо про наявність заочного рішення від 26 листопада 2015 року прийнятого за результатами розгляду справи, та з 07 лютого 2025 року і по дату подання заяви про перегляд заочного рішення він перебував у зоні бойових дій. Також ОСОБА_1 зазначав, що до 07 лютого 2025 року він це заочне рішення не отримував.

Відмовляючи у поновленні пропущеного процесуального строку на подачу заяви про перегляд заочного рішення від 26 листопада 2015 року та залишаючи заяву про перегляд заочного рішення без розгляду, місцевий суд, з яким погодилася колегія суддів апеляційного суду, виходив, зокрема, з встановлених обставин справи, а саме з відсутності у ОСОБА_1 об`єктивних непереборних труднощів для подання заяви про перегляд заочного рішення в строки, визначені ЦПК України, та відсутності безумовних підстав для поновлення строку на звернення до суду з такою заявою, та наявності у зв`язку з цим підстав для залишення заяви без розгляду на підставі статті 126 ЦПК України.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про залишення заяви про перегляд заочного рішення без розгляду на підставі статті 126 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для залишення заяви відповідача про перегляд заочного рішення без розгляду, а отже, й не дають підстав вважати неправильним застосування судами норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваних судових рішень.

Ураховуючи викладене, оскільки правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката Вонсовича Михайла Михайловича як представника ОСОБА_1 на ухвалу Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 02 травня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 07 серпня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дата Майнінг Груп» до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства «Українська гірничо-металургічна компанія», про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов