Справа № 466/9712/24
Провадження № 2/466/700/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2025 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Ковальчука О.І.

з участю секретаря Пилипців О.-І.І.

позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представника відповідача Сапрун М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ :

25.09.2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, який в подальшому уточнили та в якому просять суд ухвалити рішення, яким визнати дії ЛМКП «Львівтеплоенерго» про нарахування обсягів гарячої води та за підігрів гарячої води без укладання договорів між сторонами, особами, які не є споживачами цих послуг, протиправними та зобов`язати ЛМКП «Львівтеплоенерго» припинити нарахування обсягів гарячої води та обсягів підігріву гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог покликається на те, що позивачі проживають за адресою: АДРЕСА_1 з 1992 року, коли ще воду в квартири подавало ЛМКП «Львівводоканал», а підігрівало її ЛМКП «Львівтеплоенего».

Були складні часи в Держави, гарячої води не було до шести місяців на рік, у позивачів троє дітей, низька якість води (бруд, колір, іржа, не дотримання температури), і вони написали Листа начальнику ЛМКП «Львівтеплоенерго», надалі Відповідач, і начальнику ЖКП-411 (Додаток № 1), що відмовилися від послуг Відповідача, з 15 жовтня 2002 року.

Отримавши відповідь, позивачі звернутися до ЖЕК (Додаток № 2), на що ЖЕК-411 відповів, що питаннями від`єднання/приєднання займається ЛMKП «Львівводоканал».

Позивачі написали Заяву до начальника ЛМКП «Львівводоканал» (Додаток № 3), яке своїми представниками виконали роботу по від`єднанню їх квартири від гарячого водопостачання. АКТ від 19 січня 2003 року (Додаток № 4). Ні у представників Відповідача, а ні ЛМКП «Львівводоканал» зауважень не було.

В 2024 році позивачі отримали Рахунок за спожиту гарячу воду та її підігрів в першому кварталі 2024 року (Додаток № 3), в якому нараховано плату, не відомо за що, не відомо за який період, та за якими показниками. Позивачі надіслали Заяву (Додаток №6) Відповідачу з проханням розібратися і доклали фото бойлера (Додаток № 7). На що отримали відповідь Позивача (Додаток № 8) від 15.05.2024 р. за № 08-6273-05/24, що в житловому будинку по АДРЕСА_2 встановлено загальнобудинковий прилад обліку теплової енергії та гарячої води. Вказаний вузол комерційного обліку здійснює загальний облік споживання теплової енергії та води у будинку. Обсяг теплової енергії та гарячої води розподіляється між споживачами будинку, і ні слова, яким чином розподіляються.

Від`єднання споживачів від централізованого постачання гарячої води здійснюється за процедурою, встановленою Порядком відключення від мереж центрального опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 26 липня 2019 року № 169, надалі Наказ № 169, або Наказу міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства № 4 від 22.11.2005 р.

В наказі № 169 від 06.11.2007 року про затвердження Порядку відключення, в пункті 1.3 зазначено «Дія цього Порядку не поширюється на власників, наймачів окремих приміщень, які були відокремлені від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання та користуються автономним теплопостачанням до набрання чинності цим Порядком».

Копія Наказу № 169 від 26.07.2009 р. «Про затвердження Порядку відключення ...», (Додаток N9).

Крім того, відносини що виникають у процесі надання та споживання житлово- комунальних послуг, регулює Закон України від 09 листопада 2017 p. № 2189-V1II «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 2189).

Згідно з пунктом 2 частини 1 Статті 5 Закону № 2189 постачання гарячої води належить до комунальних послуг.

Згідно частини 1 Статті 6 Закону № 2189 учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживі, управитель та виконавці комунальних послуг.

За змістом пункту 4 частини 2 Статті 6 Закону № 2189 виконавцем послуг з постачання гарячої води є суб`єкт господарювання, який є власником теплової, тепло використальної або тепло генеруючої установки, за допомогою якої виробляє гарячу воду.

Згідно з частиною 1 Статті 12 Закону № 2189 надання житлова- комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Відповідно до положень Статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої не врегульовані цими актами.

У своєму Листі Відповідач пише, що підприємство ЛМКП «Львівводоканал» не наділено повноваженнями по від`єднанню споживачів від постачання гарячої води без відповідно оформлених документів.

Що суперечить Відповіді Відповідача від 31.10.2002 р. за № 01-578 (Додаток № 2), як не передачу своїх повноважень?

08 червня 2024 р. позивачі скерували Відповідачу Претензійний лист (Додаток № 10), в якому не погоджуються з доводами Відповідача щодо пункту 1.3 Порядку Наказу № 169 від 06.11.2007 р. і надіслав йому копію Наказу.

В своєму Листі від 11.06.2024 р. (Додаток № 11) Відповідач наполягає

відновити постачання гарячої води, встановити у квартирі прилад обліку гарячої води, та щомісяця подавати до Відповідача інформацію про покази приладу обліку (навіть при умові, що покази приладу є незмінними).

Позивачами отримано Відповідь від Відповідача від 19.06.2024 р. за № 08-7522-06/24 на Претензійний лист (Додаток № 12), щодо відсутності підстав для перерахунку вартості послуг з постачання гарячої води за адресою АДРЕСА_1 .

Посилання Відповідача на Наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2005 року за № 4, як підставу для надання дозвільних документів на відключення від постачання гарячої води є безпідставною та незаконною. Зазначений документ втратив чинність 26.07.2019 р.

Посилання Відповідача на Наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 липня 2019 р. за № 169, надалі «НАКАЗ», є безпідставним та незаконним, виходячи з наступного:

В пункти 1.3 зазначено «Дія цього Порядку не поширюється на власників, наймачів окремих приміщень, які були відокремлені від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання та користуються автономним теплопостачанням до набрання чинності цим Порядком».

В тому же Листі від 19.06.2024 р. Відповідач наголошує, що при наявності дозвільних документів він просить надати їх в його розпорядження. Позивачі їх надали, це Додатки №№ 1. 2. З та 4.

В 2002-2003 роках саме ці документи були дозвільними, на підставі яких приймали керівники ЛМКП «Львівводоканал», ЛМКП «Львівтеплоенерго» і ЖЕК-411 свої рішення, на протязі 21 року і вони були легітимними.

В частині 1 Ст. 58 Конституції України чітко зазначено, що Закони та інші нормативно-правові Акти не мають зворотної дії.

Крім того, за Рішенням Конституційного суду України від 05.04.2001р. зазначено, що в Конституції України закріплено принцип незворотності дії в часі Законів, та надано тлумачення що дія Закону та іншого нормативного-правового Акту, не може поширюватись на правовідносини, які виникли до набрання чинності Законом, або іншим нормативно-правовим Актом.

24 липня 2024 р. у квартирі позивачів була проведена перевірка стану системи гарячого водопостачання. Акт № 2 обстеження засобів обліку гарячої води від 24 липня 2024 p., додається: «При проведення обстеження виявлено: В квартирі встановлений бойлер. Лічильник гарячої відсутній. (Гаряче водопостачання опломбовано «Львівводоканалом» згідно заяви від 17.07.2003 р.) Пломба і заглушка встановлені на трубопроводі постачання гарячої води, зашиті» (Додаток № 13).

Даним Актом Відповідач визнає позивачів не споживачами системи гарячого водопостачання в системі будинку АДРЕСА_2 .

В Листі за № 08-10808-09/24 від 02.09.2024 р. Відповідач посилається на п. 2 розділу V Методики від 28.12.2018 № 315 (із змінами та доповненнями) Додаток N9 14), який щодо постачання самої гарячої води «Визначений обсяг спожитої гарячої води (V гвп/буд) розподіляється між усіма власниками ... незалежно від обсягу спожитої гарячої води ....).

Позивачі, згідно Акту обстеження, не є користувачами гарячого водопостачання та підігріву гарячої води. Відповідач безпідставно нараховує плату за гарячу воду (Додатки №№ 15-20).

Незважаючи на чисельні звернення до Відповідача, позивачам не надано жодного пояснення, щодо нарахування послуг за постачання гарячої води через 21 рік, від законного від`єднання її від мережі. Не надано відомостей щодо обсягів нібито отриманого постачання.

Враховуючи наведене, позивачі вважають що дії Відповідача є протиправними, що не тільки порушують їх права і інтереси, а і суттєво їх обмежують.

За загальними нормами чинного законодавства України постачальник послуг пред`являючи будь-які рахунки був зобов`язаний укласти з споживачем договір у письмовій формі, чого Відповідачем не було зроблено.

З врахуванням вищевикладеного, змушені звернутися до суду.

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Просив позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача Сапрун М.М. в судовому засіданні позов заперечила, підтримавши письмовий відзив, долучений до матеріалів справи. Просила у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення позивачів, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано положеннями ч.4 ст.55, ст. 124 Конституції України, відповідно до яких кожен має право будь-якими забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_2 позивачі по справі.

Відповідно до ст.302 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Для здійснення оплати за надані послуги ЛМКП Львівтеплоенерго відкритий позивачам особовий рахунок № НОМЕР_1 , а також щомісячно направлялися повідомлення про нарахування вартості наданих послуг.

Житловий будинок за вказаною адресою обладнаний загальнобудинковими приладами обліку теплової енергії та гарячої води.

Відповідно до Закону України «Про теплопостачання» ЛМКП «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.

Згідно п.1, п.5 ч.2 ст.7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, а також оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відтак, укладення договорів про надання житлово-комунальних послуг, підготованих виконавцем послуг на основі типового договору, визначено як обов`язок, а не як право споживача.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

На виконання положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830 затверджені Правила надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії (далі - Правила №830), в які внесені зміни постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 №1022. А постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 №1182 затверджені Правила надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуги з постачання гарячої води (далі - Правила №1182) в які внесені зміни постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2021 №1023. Зміни, що були внесені до Правил №830 та Правил №1182, набули чинності з 01.10.2021.

Згідно ч. 2 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).

Нормою ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відмова споживача від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі, якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір, з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

Оскільки мешканці будинку АДРЕСА_2 не прийняли модель організації договірних відносин, тому між споживачами та ЛМКП «Львівтеплоенерго» вважаються укладеними індивідуальні договори про надання послуг.

Відтак, з 01.12.2021 року з позивачами є укладені індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії та індивідуальний договір про надання послуги з постачання гарячої води, які за своєю, правовою природою є публічними договорами приєднання, типова форма яких затверджена постановами Кабінету Міністрів України №1022, №1023 від 08.09.2021. За умовами вказаних договорів ЛМКП «Львівтеплоенерго» (Виконавець) зобов`язується надавати споживачу послуги відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договорами.

Зазначені договори є розміщені на офіційному веб-сайті ЛМКП «Львівтеплоенерго» за посиланням: https://lmkp.lte.lviv.ua.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону, споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до позиції Верховного Суду України, яка висловлена під час розгляду справи № 6-59цс13 від 30 жовтня 2013 року, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному обсязі. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15 та підтверджено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, від 7 липня 2020 року у справі №712/8916/17, постановах Верховного суду від 15 березня 2018 року у справі №401/710/15-ц, від 18 вересня 2019 року у справі №369/3682/16-ц, від 7 лютого 2024 року у справі № 372/2236/21, від 20 листопада 2024 року у справі №463/6799/18.

Отже, з врахуванням вищенаведених норм, суд не вбачає підстав для визнання дій ЛМКП «Львівтеплоенерго» про нарахування обсягів гарячої води та за підігрів гарячої води без укладання договорів між сторонами протиправними, а тому в задоволенні вказаних вимог слід відмовити.

Крім того, питання відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання житлових будинків регулюється Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2007 року № 1268), Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4 (далі - Порядок).

Згідно з пунктами 24, 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Згідно з пунктом 26 Правил відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у разі, коли технічна можливість такого відключення передбачена затвердженою органом місцевого самоврядування відповідно до Закону України «Про теплопостачання» схемою теплопостачання, за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків опалення, вентиляції, кондиціонування, будівельної теплотехніки, державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2007 року № 1268 до Порядку було внесено зміни, а саме, передбачено, що відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води в окремих квартирах багатоквартирних будинків з ініціативи окремих споживачів не може бути здійснено, а відключення багатоквартирних будинків в цілому здійснюється з ініціативи усіх споживачів.

Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2007 року №169 було внесено зміни, які унеможливлюють відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише будинку в цілому.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2020 року в справі №554/946/18 (провадження №61-44416св18) зроблено висновок, що єдиною законною підставою для відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення є відповідний акт постійно діючої міжвідомчої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води. Інших підстав чинним законодавством України не передбачено.

Так, позивачами надано Акт ЛМКП «Львівводоканал» від 29.01.2003 року, згідно якого у квартирі АДРЕСА_3 опломбовано гаряче водопостачання, в квартирі встановлено електричний водонагрівач, в квартирі є лічильник холодної води.

Проте, як встановлено судом, споживачі не звільняються від плати за витрати теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання у разі відключення квартири від мереж централізованого теплопостачання та постачання гарячої води.

Відповідно до п. 5 Індивідуального договору приєднання виконавець зобов`язується надавати споживачу послугу відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором.

Пунктом 28 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 визначено, що споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, квартирні засоби обліку теплової енергії, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Так, відповідно до Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків та визначення плати за їх опалення, якою встановлений порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами, затвердженої Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359: власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками усіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку та прибудинкових територій відповідно до своєї частки у майні будинку. Внутрішньо будинкові мережі централізованого опалення і гарячого водопостачання належать до інженерного житлового будинку і є його невід`ємною частиною. Відключення від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання не є підставою для звільнення мешканців від такої участі.

Згідно з п.2.1.2 Методики, якщо у будинку встановлено загально будинковий прилад комерційного обліку теплової енергії, спожитої на опалення всіх житлових приміщень та місць загального користування, кількість теплової енергії на опалення місця загального користування визначають як частку теплової енергії від загальної витрати на опалення будинку, пропорційно до показів приладів виміру витрат теплоносія.

Пунктом 2.2.2 Методики зазначено, що розподіл визначених величин витрат теплової енергії, спожитої на опалення місць загального користування між окремими помешканнями будинку, які не мають відокремленого входу, пропорційний до їх загальної опалюваної площі. Для кожного помешкання розраховується і коефіцієнт, який відображає частку загального платежу від опалення місць загального користування, що припадає на дане помешкання.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається і не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Постановою Верховного суду України від 22 грудня 2020 року по справі № 311/3489/18 визначено, що споживач, який відключений від системи централізованого опалення, зобов`язаний брати участь у загальних витратах на опалення, зокрема, місць загального користування.

Позиція Верховного суду України ґрунтується на тому, що спільним майном у багатоквартирному будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що позивачами не подано суду доказів про те, що розрахунки заборгованості та застосовані ним тарифи проведено відповідачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» неправильно, не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження ненадання чи неналежного надання відповідачем послуг, а також належних доказів відключення квартири від внутрішньобудинкових мереж центрального опалення та гарячого водопостачання, відтак, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимоги про зобов`язання припинити нарахування обсягів гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що судом відмовлено у задоволені позовних вимог, понесені судові витрати позивачам не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 82, 83, 89, 95, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про визнання дій ЛМКП «Львівтеплоенерго» про нарахування обсягів гарячої води та за підігрів гарячої води без укладання договорів між сторонами, особами, які не є споживачами цих послуг, протиправними та зобов`язання ЛМКП «Львівтеплоенерго» припинити нарахування обсягів гарячої води та обсягів підігріву гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго», , юридична адреса: 79040, м. Львів, вул. Д. Апостола, 1.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст судового рішення виготовлено 26 вересня 2025 року.

Суддя О. І. Ковальчук