Справа № 172/858/24 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/149/25 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н. П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: Л.М. Чиж

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 02 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Васильківської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, -

в с т а н о в и в:

24 травня 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком.

Позов обґрунтовував тим, що він та відповідачка є батьками двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 02.07.2024 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу син сторін ОСОБА_5 виявив бажання проживати з ним. Він забезпечений житлом, має стабільний дохід та можливість належним чином піклуватися про сина. Вважав, що проживання сина з ним відповідатиме інтересам дитини.

10.09.2024 року позивач подав до суду уточнену позовну заяву, в якій зазначив, що мати дитини проживає окремо, не приймає участі у вихованні сина, не надає матеріальної допомоги на його утримання.ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає з ним та повністю перебуває на його утриманні. Враховуючи наведені обставини, вважав наявними підстави для встановлення факту самостійного утримання ним дитини з метою реалізації певних соціальних цілей без необхідності щоразу звертатись до матері для отримання її згоди, в тому числі на переміщення дитини, здійснення медичних втручань за потреби, визначення місця навчання сина. З урахуванням уточнених позовних вимог, просив позов задоволити.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 .

Вважають оскаржуване рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначили, що відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції взяв до уваги наявні у матеріалах справи заяви відповідачки, які подавалися нею до правоохоронних органів, про вчинення щодо неї домашнього насильства з боку позивача. Однак, зазначені обставини не слід брати до уваги, оскільки позивач не вчиняв ніяких насильницьких дій морального та фізичного характеру стосовно відповідачки, а тим більше до дітей. При цьому, неодноразові звернення відповідачки до органів поліції були результатом її стресового стану із-за розпаду їх сім?ї та припинення шлюбних відносин, що викликало в неї пориви гніву та бажання якимось чином змусити позивача страждати. Позивач добре ставився до неї та любить їхніх спільних дітей. Враховуючи, що інших обгрунтованих обставин, які б забороняли батькові виховувати свого сина самостійно, судом не встановлено, підстави для відмови у задоволення позову ОСОБА_3 відсутні.

Просили рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким позов задоволити.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 скаргу підтримав з підстав, наведених у ній, просив скаргу задоволити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно положень ст.ст.12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч.ч. 7, 8, 9 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Статтею 140 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участьу її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Крім того, принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної асамблеї ООН 20.11.1959 року, передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір`ю.

Встановлено, що сторони спору є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Покровського районного суду Дніпропетровської області від 02.07.2024 року шлюб між сторонами розірвано, стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає адресою АДРЕСА_1 зі своїм батьком - позивачем ОСОБА_3 , що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї від 23.04.2024 року.

Позивач ОСОБА_3 працює в АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» на посаді інженера центру по роботі з комерційними витратами.

Відповідач ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець, займається роздрібною торгівлею, має у розпорядженні декілька магазинів в селищі Васильківка та отримує щомісячний дохід у розмірі 30000 - 40000 тис. грн, що підтверджується довідками про доходи за період з 1 по 4 квартали 2023 року.

Звертаючись до суду з позовом про визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, ОСОБА_3 посилався на те, що відповідачка ОСОБА_1 не бере участі у вихованні сина, не цікавиться його життям, станом здоров`я, не піклується про його фізичний та духовний розвиток. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з ним та перебуває на його повному утриманні.

Спростовуючи доводи пред`явленого ОСОБА_3 позову, відповідачка покликалася на вчинення позивачем домашнього насильства щодо неї, що проявлялось у публічному приниженні, висловлюваннях нецензурного характеру, погрозах фізичною розправою, створенні перешкод в можливостях заробляти кошти на життя. При цьому, діти були свідками домашнього насильства, яке вчиняв позивач по відношенню до неї - їхньої матері. Саме з метою мінімізації травмуючого впливу на дітей поведінки позивача, вона була змушена виїхати з придбаного сторонами у шлюбі будинку АДРЕСА_1 та залишити такий в одноособову користуванні ОСОБА_1 .

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 неодноразово зверталася до правоохоронних органів з заявами про вчинення ОСОБА_3 відносно неї домашнього насильства.

04.04.2024 року на ОСОБА_3 було складено протокол про адміністративне правопорушення за фактом вчинення домашнього насильства та винесено терміновий заборонний припис, яким заборонено ОСОБА_3 в будь-який спосіб контактувати з ОСОБА_1 .

Згідно довідки Львівського обласного центру соціальних служб при Львівській ОВА від 31.05.2024 року ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_4 та сином ОСОБА_5 станом на час видачі такої тимчасово проживають у Відділенні з надання притулку для жінок і дітей, які постраждали від домашнього насильства (з боку чоловіка).

З психологічного висновку від 02.04.2024 року, складеного Львівським обласним центром соціальних служб при Львівській ОВА вбачається, що ОСОБА_1 прибула до відділення з надання притулку для жінок і дітей, які постраждали від домашнього насильства, з сильним хвилюванням, моральним виснаженням, втомою і страхом за життя і здоров`я своїх дітей. ОСОБА_4 має підвищений рівень тривоги, відчуває хвилювання та страх стосовно своєї та маминої безпеки. За висновком психолога такий стан найімовірніше є наслідком вчинення стосовно неї фізичного, психологічного та економічного насильства.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з інтересів та потреб неповнолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який неодноразово був свідком вчинення його батьком домашнього насильства відносно матері, що встановлено в ході розгляду справи та підтверджено належними докази, та вважав, що визначення місцем проживання ОСОБА_5 з батьком не відповідатиме його інтересам. При цьому, суд враховував мету звернення ОСОБА_3 з позовом про визначення місця проживання дитини з ним, яка полягала, на думку суду, в отриманні відстрочки від мобілізації до ЗСУ.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю, оскільки такий відповідає матеріалами справи, якими встановлено, що визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 з батьком з урахуванням віку дитини - 4 роки та особистих якостей позивача, не відповідатиме інтересам дитини.

Позивач не довів належними доказами, що проживання дитини з батьком є доцільним та відповідатиме інтересам дитини, а також наявність виняткових обставини у розумінні положень ст. 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір`ю.

Згоду матері на визначення місця проживання дитини з батьком колегія суддів оцінює разом з іншими зібраними у справі доказами та приходить до висновку, що у спорі про визначення місця проживання дитини пріоритетним є не згода матері, а найкращі інтереси дитини.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 02 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2025 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

М.М. Шандра