судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
17 вересня 2025 року
справа № 497/1451/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І., касаційну скаргу СВК «Кубей» задовольнив частково. Ухвалу Одеського апеляційного суду від 06 червня 2024 року скасував та передав справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
У справі, що переглядається:
рішенням Болградського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлові будівлі: вівчарня МТФ № 3 корпус 1, вівчарня МТФ № 3 корпус 2, вівчарня МТФ № 3 корпус 3, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

це рішення оскаржив СВК «Кубей» в особі арбітражного керуючого Дарієнка В. Д., як особа, яка не приймала участі у розгляді справи, але вважає, що судовим рішенням вирішено питання про її права, інтереси та обов`язки;

ухвалою Одеського апеляційного суду від 06 червня 2024 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою СВК «Кубей» закрито;

апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 є власником спірних нежитлових будівель, яке набуте нею в порядку виділу в натурі майнового паю члена КСП «Кубей» (свідоцтво від 04 липня 2014 року, серії ОД №762) згідно з рішенням загальних зборів співвласників майна колишнього КСП «Кубей» від 09 серпня 2014 року за № 2. За актом приймання-передачі майна майновій групі № 75 від 12 вересня 2014 року позиваці передано вказане майно;

апеляційний суд зробив висновок, що рішенням Болградського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2019 року вирішувалося питання щодо визнання права власності на майно, яке раніше вибуло із володіння СВК «Кубей», - з моменту підписання акту прийому-передачі від 12 вересня 2014 року, а перебування його на балансі СВК «Кубей» не свідчить про право власності останнього. Тому питання про права та обов`язки СВК «Кубей» в цій справі не вирішувалося.

Верховний Суд вказав, що апеляційний суд не з`ясував суть апеляційної скарги щодо наявності спору між ОСОБА_1 та СВК «Кубей», яке саме право вважає порушеним заявник, чи є СВК «Кубей» правонаступником КСП «Кубей» щодо спірного майна, тобто чи передавалося це майно правонаступнику на праві власності або користування та які підстави обліку спірного майна на балансі СВК «Кубей», чи заперечує він право позивача на майновий пай члена КСП або порядок виділення і передачі їй частки такого майна чи достовірність наданих позивачем доказів щодо передачі відповідного майна їй у власність. За таких обставин апеляційний суд зробив передчасний висновок про закриття апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою СВК «Кубей».

З цим висновком не можу погодитись.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частини перша, друга статті 367 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження

№ 14-400цс19)).

Результат аналізу судової практики свідчить, що у подібних справах з приводу розподілу та прав на майно власників майнових паїв - колишніх членів КСП, реформованих на виконання Указу Президента України від 29 січня 2001 року № 62 «Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки», КСП або їх правонаступники не є належними відповідачами у всіх без винятку справах. Проте не виключається виникнення спору про право на окремо визначене майно між власником (власниками) майнового паю члена КСП безпосередньо з КСП (його правонаступником).

СВК «Кубей» на обґрунтування вимог апеляційної (касаційної) скарги вказував, що з 09 жовтня 2017 року СВК «Кубей» перебуває у стані банкрутства. ОСОБА_1 пред`явила позовні вимоги про визнання права власності на нерухомість, яка перебуває на балансі СВК «Кубей» як правонаступника КСП «Кубей». Кубейська сільська рада є неналежним відповідачем у цій справі, яким є СВК «Кубей» в особі арбітражного керуючого Дарієнка В. Д., на балансі якого перебуває спірне майно.

Проте аналіз матеріалів справи свідчить, що до апеляційної скарги СВК «Кубей» додав свідоцтво про право власності на майновий пай члена КСП, витяг з протоколу загальних зборів співвласників майна колишнього КСП «Кубей» з додатком, акт приймання-передачі майна майновій групі, які стосуються передачі спірного майна у власність ОСОБА_1 , такі документи були у справі та яким надавав оцінку суд першої інстанції.

У додатку до апеляційної скарги відсутні інші документи, які б могли вказувати на наявність спору про право на спірне майно між ОСОБА_1 та СВК «Кубей», навіть щодо обліку спірного майна на його балансі СВК «Кубей» або підстав такого обліку.

Тому саме лише посилання на визнання скаржника банкрутом постановою Господарського суду Одеської області від 02 лютого 2018 року у справі №916/2181/17, його правонаступництво щодо прав та обов`язків КСП «Кубей», не мало правового значення для вирішення судом цієї справи.

Оскільки прав на спірне майно на момент вирішення справи судом першої інстанції скаржник не підтвердив, апеляційний суд ухвалив єдине можливе в цій ситуації рішення - закрив апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою СВК «Кубей»відповідно до вимоги пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Варто звернути увагу, що закриття апеляційного провадження за вказаною підставою не є перешкодою для повторного звернення особи, яка не брала участі у справі, з апеляційною скаргою на судове рішення, звісно, - за умови добросовісної реалізації нею своїх процесуальних прав (належного підтвердження підстав такого звернення).

Верховний Суд передав справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції фактично для повторного з`ясування наявності спору між ОСОБА_1 та СВК «Кубей», наявності порушеного право заявника, за належного встановлення апеляційним судом їх відсутності (недоведеності скаржником) при першому апеляційному розгляді, що не узгоджується з принципом змагальності у цивільному судочинстві.

Тому Верховному Суду в цій справі належало касаційну скаргу СВК «Кубей» залишити без задоволення, ухвалу Одеського апеляційного суду від 06 червня 2024 року залишити без змін.

Суддя Є. В. Краснощоков