Справа № 372/3394/25
Провадження № 2-1774/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2025 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Узлій М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач через свого представника звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій зазначає, що 21.10.2021 року між позивачем ТОВ «Кошельок» та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений договір № -497072 про надання коштів у позику, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 6 500,00 грн., строком 19 днів, процентна ставка у розмірі 1.85 %. ТОВ «Кошельок» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі. Разом з тим відповідачка свої зобов`язання за договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на дату подачі позовної заяви утворилася заборгованість у розмірі 21 654,75 грн., що складається з заборгованості за сумою кредиту 6 500,00 грн., заборгованості за відсотками за користування позикою 15 154,75 грн. У зв`язку з наведеним позивач просить стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за кредитним договором № -497072 від 21.10.2021 р. в розмірі 21 654,75 грн., що складається з заборгованості за сумою кредиту 6 500,00 грн., заборгованості за відсотками за користування позикою 15 154,75 грн., стягнути суму сплаченого позивачем судового збору в розмірі 2 422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 24 червня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у зазначеній справі. Розгляд справи у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадженням з повідомленням (викликом ) сторін.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Проти винесення заочного рішення не заперечив.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, представник відповідачки подав до суду відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимоги в повному обсязі посилаючись на обставини викладені у відзиві.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи та докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Представник позивача в позовній заяві зазначає, що 21.10.2021 року між позивачем ТОВ «Кошельок» та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений договір № -497072 про надання коштів у позику, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 6 500,00 грн., строком 19 днів, процентна ставка у розмірі 1.85 %. ТОВ «Кошельок» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі. Разом з тим відповідачка свої зобов`язання за договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на дату подачі позовної заяви утворилася заборгованість у розмірі 21 654,75 грн., що складається з заборгованості за сумою кредиту 6 500,00 грн., заборгованості за відсотками за користування позикою 15 154,75 грн. У зв`язку з наведеним позивач просить стягнути з відповідачки на його користь заборгованість за кредитним договором № -497072 від 21.10.2021 р. в розмірі 21 654,75 грн., що складається з заборгованості за сумою кредиту 6 500,00 грн., заборгованості за відсотками за користування позикою 15 154,75 грн., стягнути суму сплаченого позивачем судового збору в розмірі 2 422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Дослідивши подані докази суд приходить до наступного.

Усі господарські операції, у тому числі і надання послуг, відображаються в бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування (документація).

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи (ч. 1 ст. 9 Закону № 996-XIV «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні»). На підставі первинних документів визначаються показники не тільки бухгалтерського, але й податкового обліку.

Зокрема, згідно з п. 44.1 Податкового кодексу України (далі - ПК України) платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачене законодавством.

Крім того, платникам податків забороняється формувати показники податкової звітності, митних декларацій з даних, не підтверджених первинними документами (п. 44.1 ПК України).

Враховуючи положення Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахункових документів», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року №13, документами на підтвердження оплати є або фіскальний чек, або прибутковий/видатковий касовий ордер.

Також належним підтвердженням проведеної операції є платіжне доручення, виписка банку, банківська квитанція (при внесенні оплати через касу банку).

Однак матеріали справи немає жодних доказів, які б підтвердили факт перерахування кредитних коштів саме на картковий рахунок, що належить відповідачці, і саме в такій сумі, як зазначає позивач.

При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит.

Однак, інформація про спосіб отримання відповідачкою кредитних коштів, а саме інформація про банківський рахунок або номер картки, на яку вона просить здійснити перерахунок цих коштів - відсутня. Вона не міститься і в самому тексті кредитних договорів.

Згідно п. 2.2. Договору, Кредитодавець зобов`язується надати Позичальнику кредит в строк не пізніше 2 (дві доби) банківських днів від дати підписання цього Договору.

Згідно п. 2.4. Договору, Кредит надається Позичальнику, згідно його заявки, шляхом безготівкового перерахування суми кредиту на рахунок, вказаний Позичальником у заявці.

Отже, передумовою надання кредиту шляхом перерахування коштів на банківський рахунок клієнта є його заявка із зазначенням банківського карткового рахунку, на який товариство має перерахувати необхідні позичальнику кошти. Але позивачем не надано копії такої заявки, як і не надано доказів на підтвердження зарахування кредитних коштів.

Верховний Суд у постанові від 25.05.2021 року у справі №554/4300/16-ц дійшов правового висновку, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

Таким чином, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з указаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

В якості доказів переказу кредитних коштів Позивач надав документ під назвою Відповідь на лист про підтвердження операції № 05/642-05/174 від 15.05.2025 року, отриманий від ПАТ «МТБ БАНК». З цього документу слідує, що 21.10.2021 року на картку НОМЕР_1 було перераховано 6 500 грн.

При цьому ID кредиту і ID заявки на кредит не співпадають з номером спірного кредитного договору. В цьому документі відсутні ПІБ особи, на рахунок якої здійснено переказ, також відсутній РНОКПП цієї особи. Тобто зі змісту наданого доказу неможливо ідентифікувати отримувача платежу.

Також позивачем надано документ б/н, з якого слідує що 2021-10-21 через платіжну систему XPAY Group LLC було проведено успішне зарахування 6 500 грн. на карту клієнта НОМЕР_2 на підставі договору № -497072. В цьому документі номер кредитної картки, на яку здійснено переказ кредитних коштів, вказано лише частково. За частковим номером неможливо встановити повний номер картки, як і неможливо встановити власника цієї картки. Теж не зазначено ПІБ особи, на рахунок якої здійснено переказ, також відсутній РНОКПП цієї особи. Тобто зі змісту наданого доказу неможливо ідентифікувати отримувача платежу. Також слід зазначити, що вказаний документ взагалі ніким не підписано, тобто він не може бути доказом в справі.

Так зі змісту цього документу не зрозуміло, що таке платіжна система XPAY Group LLC, і яке відношення має XPAY Group LLC до здійснення переказів коштів між Кредитором та Позичальником, і чому саме XPAY Group LLC залучено до процесу передавання кредитних коштів. Окрім цього, не надано доказів, що у XPAY Group LLC є ліцензія від НБУ на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунків. Отже, цей документ не може бути доказом перерахування кредитних коштів.

Отже, позивач не надав докази перерахування кредитних коштів позичальнику первісним кредитором, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно частини 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В противагу зазначеному, позивач не надав доказів перерахування кредитних коштів первісним кредитором на банківський картковий рахунок відповідача.

Щодо розміру нарахованої заборгованості слід зазначити наступне.

Згідно договору № -497072 від 20.10.2021 року, тіло кредиту 6 500 грн., а проценти за користування 2 400 грн. Строк дії договору 19 днів. Але позивач вимагає стягнути 21 654,75 грн. заборгованості, тобто відбувалося нарахування процентів після закінчення терміну дії кредитного договору.

Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. Припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

При цьому право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Такий правовий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду в справі № 390/1875/16-ц від 03.10.18 року, та в справі № 2-2442/12 від 30.11.2018 року. В справі № 2-2442/12 ВС зазначив, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги. В справі № 390/1875/16-ц ВСКЦС зазначив: право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики.

Таким чином, вимоги позивача неправомірні.

Аналогічна позиція викладена в постановах Великої палати Верховного Суду, від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 та Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, висловлена у Постанові від 06.02.2019 року по справі № 175/4753/15ц.

05 квітня 2023 року Велика Палата Верховного Суду висловилася стосовно змісту поняття "користування кредитом", нарахування процентів на підставі статті 1048 ЦК і на підставі статті 625 ЦК, а також можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування, розглянувши справу № 910/4518/16, передану їй КГС ВС для вирішення виключної правової проблеми щодо визначення періоду нарахування кредиторських вимог, що виникли у зв`язку з невиконанням договору банківського кредиту, які за своєю сутністю є процентами за користування кредитом.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя). У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог.

В даному випадку, із тіла кредиту 6 500 грн. та визначених договором процентів 2400 грн. загальна заборгованість збільшилася до 21 654,75 грн., з яких 15 154,75грн - проценти, хоча за умовами договору розмір процентів становить 2 400 грн. за весь період користування кредитом. Матеріали справи не містять доказів, що позичальник укладала додаткові угоди для пролонгації дії договору, тому такі нарахування є незаконними і не підлягають задоволенню.

ВП ВС зазначила, що сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.

ВП ВС також зазначила, що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за "користування кредитом" (ст. 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором.

Права та інтереси кредитодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц.

Ч. 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, Закон не передбачає можливості відступу від правових висновків Верховного Суду. Вони є імперативними, обов`язковими для застосування. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Також слід звернути увагу на правову позицію Верховного Суду в справі № 916/2550/22, висловлену в постанові від 14 грудня 2023 року. Так, в пункті 57 постанови зазначено: Водночас закріплений законодавцем в статті 3 ЦК України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

В пункті 63 постанови ВС зазначив: якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

У наведених висновках Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 18.03.2020 р. у справі № 902/417/18.

Ч. 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Частиною 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст.628 ЦК України).

Стаття 627 ЦК України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису та/або електронної печатки завершується створення електронного документа.

Отже, наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. ч. 3, 4, 7, 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту. Якщо покупець (споживач, замовник) укладає електронний договір шляхом розміщення замовлення за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, продавець (виконавець, постачальник) зобов`язаний оперативно підтвердити отримання такого замовлення. Замовлення або підтвердження розміщення замовлення вважається отриманим у момент, коли сторона електронного договору отримала доступ до нього.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «;Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Суд зауважує, що доказами, які можуть підтверджувати наявність кредитної заборгованості боржника перед Банком та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з вказаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Суд звертає увагу, на те, що квитанція не містить даних щодо власника банківської картки, на яку були перераховані кошти, що позбавляє можливості вважати доведеним факт переказу ТОВ «Кошельок» коштів в сумі 6 500 грн. на картковий рахунок, який належить саме відповідачці. Крім цього, вказаною квитанцією не підтверджується, що переказ коштів було здійснено саме ТОВ «Кошельок».

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «Кошельок» не надавав на підтвердження позовних вимог виписку по рахунку відповідача та детальний розрахунок заборгованості.

Внаслідок викладеного, суд позбавлений можливості перевірити чи виникла вказана позивачем заборгованість саме внаслідок порушення відповідачкою умов відповідного кредитного договору, також неможливо встановити, які саме умови спірного договору порушені відповідачкою.

З наведеного вбачається, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачці кредитного ліміту та розмір заборгованості, порядок нарахування якої відповідає умовам кредитного договору.

Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 61-28582ск18.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову ТОВ «Кошельок» про стягнення заборгованості, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову, сплачений при поданні позову судовий збір не підлягає стягненню з відповідачки та залишається за позивачем.

Керуючись ст. 61 Конституції України, ст.ст. 4, 10, 76, 259, 264-265, 268, 273, 365 ЦПК України, ст.ст. 16, 251-253, 258, 261, 264, 267, 525, 526, 543, 549, 624, 625, 1050, 1054 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.В. Кравченко