КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 359/9345/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/12381/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Чирки С.С., у справі за позовом виконувача обов`язків керівника Бориспільської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Пристоличної сільської ради Бориспільського району до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 , про витребування земельних ділянок, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2024 року виконувач обов`язків керівника Бориспільської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Пристоличної сільської ради Бориспільського району звернувся до суду із зазначеним позовом та просив витребувати в ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1250 га, кадастровий номер :01:030:0216, земельну ділянку площею 0,1250 га, кадастровий номер :01:030:0217 та передати її у власність Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що на підставі рішення Дударківської сільської ради Бориспільського району Київської області від 30 липня 2019 року № 1485-31-VII затверджено проект землеустрою, щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером :01:014:0050, площею 0,2500 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Цим же рішенням ОСОБА_2 передано у власність вказану земельну ділянку за рахунок земель комунальної власності Дударківської сільської ради.

Пізніше рішенням Дударківської сільської ради Бориспільського району Київської області №1565-32-VII від 11 вересня 2019 року затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_2 . Цим же рішенням ОСОБА_2 передано у власність вказану земельну ділянку з кадастровим номером :01:030:0198 площею 0,2500 га за рахунок земель комунальної власності Дударківської сільської ради. На підставі зазначеного рішення 17 жовтня 2019 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку.

Таким чином, ОСОБА_2 на момент видачі Дударківською сільською радою Бориспільського району Київської області рішення №1565-32-VII від 11 вересня 2019 року використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання.

У подальшому, 27 жовтня 2021 року ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з ОСОБА_1 щодо земельної ділянки з кадастровим номером :01:030:0198 площею 0,2500 га, яка розташована у АДРЕСА_2 , за 277 000 грн, пізніше за заявою ОСОБА_1 була розділена на дві окремі з кадастровими номерами :01:030:0216, :01:030:0217, площею по 0,1250 га.

Отже, всупереч вимогам ст.ст. 116, 118, 121 Земельного кодексу України, Дударківською сільською радою Бориспільського району Київської області рішенням №1565-32-VII від 11 вересня 2019 року передано ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,2500 га із кадастровим номером :01:030:0198, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, внаслідок чого останній вдруге використав право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку.

Таким чином, земельна ділянка із кадастровим номером :01:030:0198, яка розташована у межах Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області, вибула із земель комунальної власності внаслідок незаконного використання ОСОБА_2 , права на безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання (для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) шляхом державної реєстрації права на неї.

Разом з тим Дударківською сільською радою Бориспільського району на момент прийняття оспорюваного рішення не перевірено при зверненні ОСОБА_2 до зазначеного органу, а останнім не повідомлено Дударківську сільську раду, що ним раніше реалізовано право на безоплатну приватизацію земельної ділянки, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

За таких обставин прокурор зазначав, що земельна ділянка із кадастровим номером :01:030:0198 вибула з комунальної власності Дударківської сільської ради Бориспільського району поза її законною волею, а тому наявні законні підстави для витребування утворених у результаті її поділу земельних ділянок з кадастровими номерами :01:030:0216, :01:030:0217 і від її добросовісного набувача ОСОБА_3 на користь територіальної громади.

У відзиві на позов відповідач ОСОБА_3 просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Зазначав, що посилання позивача на те, що земельна ділянка вибула з володіння власника без їхньої волі іншим шляхом є безпідставним і не узгоджується з нормами Закону. За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Підтвердженням волі Дударківської сільської ради, в даному випадку, було рішення сільської ради № 1565-32-УІІ від 11 вересня 2019 року. Таким чином, земельна ділянка вибула з володіння сільської ради з їхньої волі в спосіб, передбачений Законом. У свою чергу, рішення сільської ради, на підставі якого право власності на земельну ділянку було набуто ОСОБА_2 , який надалі відчужив її ОСОБА_3 , є чинним, ніким не оскарженим, не визнаним недійсним або нікчемним. Таким чином ОСОБА_3 правомірно володіє земельними ділянками і є добросовісним набувачем. Зазначає, що Сільська рада не наділена повноваженнями на здійснення функцій держави. А, окрім цього, представник відповідача подав заяву про застосування до спірних правовідносин пропуск позивачем строку позовної давності.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2025 року позов виконуючого обов`язків керівника Бориспільської окружної прокуратури Київської області в інтересах Держави в особі Пристоличної сільської ради Бориспільського району до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 про витребування земельних ділянок - задоволено. Витребувано у ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,1250 га, кадастровий номер :01:030:0216, розташовану в с. Дударків, Бориспільського району Київської області, та передано її у власність Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області. Витребувано у ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,1250 га, кадастровий номер :01:030:0217, розташовану в с. Дударків, Бориспільського району Київської області, та передано її у власність Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київської обласної прокуратури витрати на оплату судового збору у розмірі 4 150, 50 грн (а.с. 104-112).

Не погодившись з рішенням міськрайонного суду, 28 травня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду від 18 квітня 2025 року та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування скарги зазначав, що оскаржуване рішення є незаконним, таким, що не відповідає обставинам справи, ґрунтується на недоведених обставинах, належні докази яких у матеріалах справи не містяться, без повного і всебічного з`ясування та встановлення обставин, що є прямим порушенням приписів ЦПК України і підставами для його обов`язкового скасування з одночасним ухваленням нового рішення у справі.

Апелянт вказує у своїй скарзі, що ОСОБА_1 було набуто право власності на земельні ділянки на підставі 27 жовтня 2021 року у ОСОБА_2 і відповідач є добросовісним власником земельних ділянок, що має право на реалізацію усіх правомочностей власника щодо такого майна. Рішення Дударківської сільської ради Бориспільського району Київської області № 1565-32-VII від 11 вересня 2019 року, на підставі якого право власності на земельну ділянку було зареєстровано ОСОБА_2 , котрий відчужив земельну ділянку ОСОБА_1 , є чинним, ніким не оскарженим, не визнаний недійсним або нікчемним.

Щодо рішення сільської ради неможливо знайти підстав вважати його нікчемним, а відтак для застосування наслідків його недійсності за приписами статті 216 ЦК України, якими можливо вважати і подальше витребування земельної ділянки у законного набувача - відповідача саме визнати рішення сільської ради недійсним.

Зазначав, що прокурором проігноровано факт того, що у випадку вибуття земельних ділянок з власності ОСОБА_1 , для останнього виникнуть ніким не компенсовані збитки, адже сам факт витребування майна не спричинить недійсності договору, на підставі якого ОСОБА_1 було набуто право власності на земельні ділянки, а отже і у попереднього власника не виникне жодного обов`язку щодо повернення відповідачеві сплачених коштів.

Щодо підстав вибуття з власності позивача земельних ділянок, як вказано в апеляційній скарзі, прокурором визначено фактично неуважність позивача, який не дослідив документи, надати ОСОБА_2 для отримання у власність земельної ділянки. Прокурором не доведено факт відсутності волевиявлення позивача на відчуження земельних ділянок, а навпаки - доведено недбалість позивача, яку з невідомих причин визначено як порушене право, яке потрібно захистити у порушення прав та законних інтересів апелянта.

Також відповідач наголошує у своїй апеляційній скарзі, що за відсутності доведення існування хоча б якогось прояву недобросовісності та неправомірності у поведінці саме відповідача та прояву порушення прав та інтересів позивача відповідачем, з врахуванням обставин набуття відповідачем у власність земельних ділянок, неможливо вважати, що позов підлягав задоволенню.

Представник просила застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності, скасувавши рішення суду першої інстанції і відмовивши у задоволенні позову (а.с. 143-147).

Апелянт зауважував, що оскаржуване рішення у справі є незаконним, оскільки ухвалено з порушенням матеріального і процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

У судовому засіданні представник апелянта (відповідача) ОСОБА_1 - адвокат Дороженко М.О. підтримала скаргу і просила її задовольнити. Прокурор Батюк І.В. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Позивач та/або його представник, відповідач ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 та/або його представник до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , кожного окремо, повернулись із відмітками працівників пошти про відсутність адресатів за зазначеними ними адресами, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаних осіб до суду не надходили. Поряд з цим, представник апелянта - адвокат Дороженко М.О. підтвердила в суді факт належного повідомлення ОСОБА_1 про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 158-166).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні.

Відповідно до частини першої ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (рішення ЄСПЛ від 20 січня 2011 року у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вищезазначене та положення частини дев`ятої, одинадцятої ст. 128, частини п`ятої ст. 130, частини другої ст. 372 ЦПК України, суд визнав повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до рішення Пристоличної сільської ради Бориспільського району Київської області «Про початок реорганізації Великоолександрівської сільської ради та Дударківської сільської ради шляхом приєднання до Пристоличної сільської ради» № 23-1-VIII від 10 грудня 2020 року, Пристолична сільська рада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Дударківської сільської ради (а.с.21-23).

Рішенням Дударківської сільської ради Бориспільського району Київської області від 30 липня 2019 року № 1485-31-VII затверджено проєкт землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки з кадастровим номером :01:014:0050, площею 0,2500 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 19).

Також, рішенням Дударківської сільської ради Бориспільського району Київської області № 1565-32-VII від 11 вересня 2019 року затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_2 . Цим же рішенням ОСОБА_2 передано у власність вказану земельну ділянку з кадастровим номером :01:030:0198, площею 0,2500 га, за рахунок земель комунальної власності Дударківської сільської ради (а.с. 20).

Отже, ОСОБА_2 станом на час видачі Дударківською сільською радою Бориспільського району Київської області рішення № 1565-32-VII від 11 вересня 2019 року вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання.

Встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :01:030:0198 ОСОБА_2 була відчужена ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 жовтня 2021 року, засвідченого приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Меленною Т.К. та зареєстровано в реєстрі за № 3257 (а.с. 24-27).

У подальшому, зазначена земельна ділянка розділена на підставі заяви ОСОБА_1 про поділ на дві окремі з кадастровими номерами :01:030:0216, :01:030:0217 площею по 0,1250 га (а.с. 28, 31-33).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 392818057 від 29 серпня 2024 року та № 392818464 від 29 серпня 2024 року земельні ділянки з кадастровими номерами :01:030:0216, :01:030:0217 перебувають у приватній власності ОСОБА_1 (а.с. 34-35, 36-37).

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності всупереч законодавству, оскільки орган місцевого самоврядування не мав права передавати її у власність громадянину, який раніше реалізував своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку грубо порушує права та інтереси Пристоличної сільської об`єднаної територіальної громади, як власника земель, адже з комунальної власності протиправно вибули землі, розпорядником яких на даний час є Пристолична сільська рада, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України. Позивачем не пропущено строк позовної давності у цьому спорі.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо аргументів апелянта про пропуск позивачем строку позовної давності.

За загальними правилами статей 257 та 261 ЦК України (у редакції статті, чинній станом на час подання позову) загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки і перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В апеляційній скарзі представник з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду, сформованою у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження 12-128гс19), вказала, що позивач пропустив строк позовної давності, звертаючись до суду 30 серпня 2024 року, оскільки Київській обласній прокуратурі були відомі всі обставини вибуття з комунальної власності земельних ділянок і, зокрема, факт повторної приватизації ОСОБА_2 ще 23 липня 2021 року (а.с. 87-92).

Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, сформованою у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження 12-128гс19), якою здійснено відступ від висновків, висловлених у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 711/802/17 та від 06 червня 2018 року у справі № 520/14722/16-ц, право власності сільської ради на спірні земельні ділянки було порушено в момент їх вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли сільська рада довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи.

Так, 11 вересня 2019 року Дударківською сільською радою Бориспільського району Київської області № 1562-32-VII передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку за кадастровим номером :01:030:0198 (а.с. 20).

Враховуючи частину четверту ст. 263 ЦПК України, правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження 12-128гс19), трирічний строк позовної давності спливав би 11 вересня 2022 року.

Разом з цим, на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України був запроваджений карантин.

У силу положення п. 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, строк позовної давності був продовжений на строк дії карантину.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 651 від 27 червня 2023 року «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 24:00 30 червня 2023 року на всій території України скасовано карантин.

Водночас згідно з положеннями п. 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Викладене свідчить про те, що позивач не пропустив строк позовної давності.

Щодо невизнання рішення сільської ради нікчемним або недійсним.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України).

Водночас правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами ЗК України, а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.

Згідно із частинами другою та третьою статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Згідно із частиною першою статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Порядок набуття права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності громадянами та юридичними особами передбачено ст.ст. 116, 118, 122 Земельного кодексу України.

За приписами частини четвертої статті 116 Земельного кодексу України, передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду цільового призначення.

Касаційні суди Верховного Суду, Великої Палати Верховного Суду вказують, що визнання недійсним рішення - це окремий належний спосіб захисту щодо захисту державної та комунальної власності на земельні ділянки. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. На таку особу, позивача, з урахуванням принципу свободи розпорядження власними процесуальними правами, не можна покладати обов`язок об`єднання вимог про визнання протиправним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та вимог про скасування правовстановлюючих документів на земельну ділянку, укладених (виданих) на підставі такого рішення (постанова Верховної Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17).

Втім відмова у задоволенні позову з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена, не допускається (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року, № 912/2797/21).

Так, Велика Палата Верховного Суду уже зазначала, що під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом або про визнання недійсним договору), не допускається відмова в позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони» (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, пункт 50), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункт 84), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 101) та інші). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 109)).

З огляду на те, що рішення органу місцевого самоврядування від 11 вересня 2019 року № 1562-32-VІІ уже виконано і на час звернення з позовом до суду був укладений 27 жовтня 2021 року договір купівлі-продажу земельної ділянки яка останнім набувачем поділена на дві земельні ділянки, Велика Палата Верховного Суду дотримується позиції, що з моменту прийняття рішення органу влади чи місцевого самоврядування вичерпує свою дію, тому визнання його незаконним є неналежним способом захисту прав у земельних відносинах.

Позовні вимоги про визнання недійсними рішень суб`єкта владних повноважень про передачу земельних ділянок на користь фізичних осіб, які були надалі відчужені, не є ефективним способом захисту прав власника. Власник вправі посилатися, зокрема, на незаконність зазначених рішень, без заявлення вимоги про визнання їх недійсними, оскільки такі рішення за умови їх невідповідності закону не тягнуть правових наслідків, на які вони спрямовані, у межах розгляду справи про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19).

Відповідно є достатнім для ефективного захисту права подання позову про витребування майна без заявлення самостійної вимоги про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування.

У такому разі суд обмежується наведенням у мотивувальній частині рішення фактичних обставин, встановлених судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Щодо тверджень про відсутність підстав для витребування майна у добросовісного набувача на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України.

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

За приписами частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

З врахуванням встановленого факту повторності передачі Дударківською сільською радою ОСОБА_2 у власність земельної ділянки, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, Дударківською сільською радою за рахунок земель комунальної власності, що є порушенням положень частини четвертої статті 116 Земельного кодексу України, суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що майно вибуло з волі власника.

Встановивши, що спірна земельна ділянка, котра у подальшому була поділена на дві самостійні ділянки, вибула з володіння територіальної громади незаконно, суд першої інстанції, дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для її витребування на користь позивача від останнього набувача.

Щодо компенсації вартості майна власнику та добросовісному набувачу.

Розрахунки при витребуванні майна із чужого незаконного володіння, якщо інше не передбачено законом, здійснюються на підставі статті 390 ЦК України, за змістом якої як власник, так і добросовісний набувач залежно від обставин, мають право вимоги на компенсацію відповідних витрат/доходів.

Так, частинами першою, другою статті 390 ЦК України унормовано, що власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним. Також власник майна має право вимагати від добросовісного набувача передання усіх доходів від майна, які він одержав або міг одержати з моменту, коли дізнався чи міг дізнатися про незаконність володіння ним, або з моменту, коли йому було вручено повістку до суду у справі за позовом власника про витребування майна.

Водночас частинами третьою, четвертою статті 390 ЦК України встановлено, що добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Також добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Разом з тим, статтею 390 ЦК України у редакції, чинній станом на час звернення до суду із позовом (26 вересня 2024 року) і розгляду справи районним судом, не було передбачено ст. 390 ЦК України компенсації вартості майна добросовісному набувачу у випадку задоволення позовних вимог власника про витребування майна.

Колегія суддів звертається до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, за змістом якого добросовісний (кінцевий) набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбав майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Таку ж вимогу може заявити і проміжний набувач до первинного набувача.

Добросовісний набувач набуває право на таке звернення за умови задоволення судом позовних вимог власника про витребування спірного майна.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 29 травня 2024 року у справі № 910/5808/20.

Відповідно доводи апеляційної скарги щодо відсутності механізму компенсації добросовісному власнику збитків, понесених ним витребуванням майна, колегія суддів апеляційного суду відхиляє як неспроможні.

Крім цього, пунктом 20 укладеного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 жовтня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , передбачено право покупця ( ОСОБА_1 ) вимагати розірвання договору купівлі-продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осіб на земельну ділянку; у разі вилучення за рішенням суду земельної ділянки на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу, має право вимагати від продавця ( ОСОБА_2 ) відшкодування завданих йому збитків, якщо він не знав або не міг знати про наявність таких підстав.

Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених судом фактичних обставин у своїй сукупності дозволяють колегії суддів апеляційного суду зробити висновок про те, що рішення суду першої інстанції ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені апелянтом судові витрати відшкодуванню за рахунок іншої сторони не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 19 вересня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов