Справа № 201/2499/25
Провадження № 2/201/2207/2025

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2025 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Мурадовою С.М.

за участі:

представника позивача Пилипенка С.В.

відповідача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , про стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 27 лютого 2025 року надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , про стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат, в якій позивачі просили суд:

-Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ»:- суму 3 % річних в розмірі 79 621,06 грн.;- суму інфляційних втрат в розмірі 262 727,65 грн.;- суму сплаченого судового збору в розмірі: 4108,18 грн

В обґрунтування своїх вимог, позивачі у позовній заяві посилалися на те, що 21 грудня 2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» правонаступником якого стало Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 відповідно до якого Банк зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти в іноземній валюті в сумі 48 400,00 доларів США строком до 20 грудня 2027 року зі сплатою за користування кредитними коштами 11,3% річних.

В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 0 між Банком та ОСОБА_1 21 грудня 2006 року був укладений договір поруки № 0/П, відповідно до умов якого, остання зобов`язалась відповідати за невиконання Позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з Кредитного договору № 0.

Також, 21 січня 2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» правонаступником якого стало Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 відповідно до якого Банк зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти в іноземній валюті в сумі 95950,00 доларів США строком до 20 січня 2015 року зі сплатою за користування кредитними коштами 13,90% річних.

В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 0 між Банком та ОСОБА_1 21 січня 2008 року був укладений договір поруки № 0/П, відповідно до умов якого, остання зобов`язалась відповідати за невиконання Позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з Кредитного договору № 0.

Банк виконав свої зобов`язання за Кредитним договором у повному обсязі, надавши Позичальнику обумовлено у договорах суму грошових коштів втім, попри взяті на себе зобов`язання Позичальник не виконував умови Кредитних договорів в частині своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користування кредитними коштами відсотків у встановлені кредитними договорами строки, що призвело до утворення заборгованості.

02 листопада 2009 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області ухвалено рішення по цивільній справі №2-5042/09 за позовом Публічного акціонерного товариства „УкрСиббанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 . Зазначеним рішенням суд стягнув солідарно з відповідачів на користь ПАТ „УкрСиббанк" заборгованість за Кредитним договором в розмірі 541791,41 грн.

Для примусового виконання рішення суду видано виконавчі листи.

13 лютого 2012 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №2 відповідно до умов якого, ТОВ «Кей-Колект» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ПАТ «УкрСиббанк», зокрема і за договорами про надання споживчого кредиту № 0 від 21.12.2006 р., № 0 від 21.01.2008 р. та договорами поруки 0/П від 21.12.2006 р., № 0/П від 21.01.2008 р.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2012 року замінено стягувача у виконавчому провадженні при примусовому виконанні рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.11.2009 року по справі №2-5042/09 з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей Колект».

З моменту ухвалення Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області рішення від 02.11.2009 року по справі № 2-5042/09, відповідачами зобов`язання зі сплати заборгованості не виконувалось, а видані для примусового виконання рішення виконавчі листи були повернуті стягувачу без виконання, за якими стягнення не проводилось, що відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України є підставою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суми простроченого грошового зобов`язання.

В зв`язку з вищезазначеним, сума 3 % річних та інфляційних втрат нарахованих відповідачам на суму простроченого зобов`язання зі сплати заборгованості за кредитним договором визначеної рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.11.2009 року по справі №2 5042/09 за період з 02.04.2017 р. по 23.02.2022 р. складає: Сума нарахованих процентів: 79 621,06 грн. Сума інфляційних втрат: 262 727,65 грн.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 27лютого 2025 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с.32).

Відповідно до ч. 6 ст.187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Відповідно до ч. 8 ст.187 ЦПК України, суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

28 лютого 2025 року згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Єдиного державного демографічного реєстру, щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача.

28 лютого 2025 року надійшла відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача.

03 березня 2025 року ухвалою суду позовну заяву було залишено без руху, визначено недоліки та надано строк на їх усунення.

04 березня 2025 року позивачем надано заяву, якою усунуто недоліки визначені ухвалою суду.

06 березня 2025 року ухвалою судді відкрито провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , про стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат (а.с. 45-46).

07 квітня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 64-65).

04 вересня 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_1 подано заяви в яких просили суд застосувати строк позовної давності до заявлених позовних вимог, а 09 вересня 2025 року надали заяву в якій зазначили що вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є додатковою вимогою по відношенню до основної про стягнення заборгованості за кредитними договорами, на яку слив строк позовної давності.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні.

Відповідачі заперечували проти задоволення позовних вимог, просили відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.

Фактичні обставини встановленні судом

21 грудня 2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» правонаступником якого стало Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 відповідно до якого Банк зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти в іноземній валюті в сумі 48 400,00 доларів США строком до 20 грудня 2027 року зі сплатою за користування кредитними коштами 11,3% річних (а.с. 8-11).

В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 0 між Банком та ОСОБА_1 21 грудня 2006 року був укладений договір поруки № 0/П, відповідно до умов якого, остання зобов`язалась відповідати за невиконання Позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з Кредитного договору № 0 (а.с.12-14).

Також, 21 січня 2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» правонаступником якого стало Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 відповідно до якого Банк зобов`язався надати Позичальнику грошові кошти в іноземній валюті в сумі 95950,00 доларів США строком до 20 січня 2015 року зі сплатою за користування кредитними коштами 13,90% річних.

В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 0 між Банком та ОСОБА_1 21 січня 2008 року був укладений договір поруки № 0/П, відповідно до умов якого, остання зобов`язалась відповідати за невиконання Позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з Кредитного договору № 0 (а.с 15).

02 листопада 2009 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області ухвалено рішення по цивільній справі №2-5042/09 за позовом Публічного акціонерного товариства „УкрСиббанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 . Зазначеним рішенням суд стягнув солідарно з відповідачів на користь ПАТ „УкрСиббанк" заборгованість за Кредитним договором в розмірі 541791,41 грн (а.с. 20).

Для примусового виконання рішення суду видано виконавчі листи.

13 лютого 2012 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №2 відповідно до умов якого, ТОВ «Кей-Колект» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ПАТ «УкрСиббанк», зокрема і за договорами про надання споживчого кредиту № 0 від 21.12.2006 р., № 0 від 21.01.2008 р. та договорами поруки 0/П від 21.12.2006 р., № 0/П від 21.01.2008 р (а.с. 15-19).

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2012 року замінено стягувача у виконавчому провадженні при примусовому виконанні рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.11.2009 року по справі №2-5042/09 з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей Колект» (а.с. 13).

Постановою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпровського міського управління юстиції від 23 грудня 2013 року у виконавчому провадженні № 32565718 виконавчий лист № 2-5042-2009 виданий 14 січня 2010 року було повернуто стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47, 50 закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 22).

З моменту ухвалення Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області рішення від 02.11.2009 року по справі № 2-5042/09, відповідачами зобов`язання зі сплати заборгованості не виконувалось, в зв`язку з чим позивач просив стягнути суму 3 % річних та інфляційних втрат нарахованих відповідачам на суму простроченого зобов`язання зі сплати заборгованості за кредитним договором визначеної рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.11.2009 року по справі №2 5042/09 за період з 02.04.2017 р. по 23.02.2022 р. складає: Сума нарахованих процентів: 79 621,06 грн. Сума інфляційних втрат: 262 727,65 грн.

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 21 грудня 2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» правонаступником якого стало Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0. В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 0 між Банком та ОСОБА_1 21 грудня 2006 року був укладений договір поруки № 0/П, відповідно до умов якого, остання зобов`язалась відповідати за невиконання Позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з Кредитного договору № 0.

Також, 21 січня 2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» правонаступником якого стало Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0. В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 0 між Банком та ОСОБА_1 21 січня 2008 року був укладений договір поруки № 0/П, відповідно до умов якого, остання зобов`язалась відповідати за невиконання Позичальником усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з Кредитного договору № 0.

02 листопада 2009 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області ухвалено рішення по цивільній справі №2-5042/09 за позовом Публічного акціонерного товариства „УкрСиббанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитними договорами в розмірі 541791,41 грн. Для примусового виконання рішення суду було видано виконавчі листи.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 серпня 2012 року замінено стягувача у виконавчому провадженні при примусовому виконанні рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.11.2009 року по справі №2-5042/09 з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей Колект».

Постановою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпровського міського управління юстиції від 23 грудня 2013 року у виконавчому провадженні № 32565718 виконавчий лист № 2-5042-2009 виданий 14 січня 2010 року було повернуто стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47, 50 закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Правовий аналіз положень ст. 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за час прострочення.

Основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення (ст.129 Конституції України).

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (ст.1291 Конституції України).

Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Відповідно до ч.1 ст.431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Як встановлено у справі, рішення суду від 02 листопада 2009 івроку про стягнення з відповідачів суми заборгованості не виконане та на примусовому виконанні не перебуває, оскільки постановою державного виконавця від 23 грудня 2013 року повернуто на підставі ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (який діяв на час повернення». Строк пред`явлення до виконання виконавчого листа збіг 13 листопада 2012 року.

У позовній заяві представник позивача жодним чином не обумовив про звернення позивача до суду в порядку ч.1 ст.433 ЦПК України із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц висловив правовий висновок про правильне застосування норм права, згідно якого натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

Аналогічна позиція Верховним Судом висловлена у постановах по справах №569/12918/16-ц від 02 вересня 2020 року, №442/398/15-ц від 18 березня 2020 року, №390/880/16-ц від 11 грудня 2019 року, №554/9126/20 від 13 березня 2023 року.

У постанові від 13 березня 2023 року по справі №554/9126/20 Верховний Суд також вказав, що пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Отже, факт не перебування виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби в сукупності з закінченням строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та за відсутності ухвали суду про поновлення строку для пред`явлення його до виконання унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню лише за грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню.

У зв`язку із цим вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат не ґрунтуються на вимогах закону, а відтак є безпідставними.

Належить зазначити, що сплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа. Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників.

При цьому суд враховує не лише право стягувача, а й права боржників, у підсумку обом гарантуючи право на справедливий суд, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржників, які у даному випадку правомірно протягом кількох років могли розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення.

Таким чином, встановивши відсутність обов`язку відповідача перед позивачем у грошовому зобов`язанні за договорами позики у зв`язку зі спливом часового проміжку, наданого законом для пред`явлення виконавчого листа до виконання, очевидним є відсутність правової підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача можливого похідного зобов`язання, передбаченого ст.625 ЦК України.

Ураховуючи встановлені у справі фактичні обставини та норми чинного законодавства України в сукупності із правовими висновками Верховного Суду, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі за їх безпідставністю.

У зв`язку з відмовою в позові понесені позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

Стосовно заяви відповідачів про застосування до позовних вимог строку позовної давності суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦКУ).

Відповідно до ст. 267 ЦКУ позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦКУ).

Зазначена правова позиція викладена у постанові ВСУ від 16 серпня 2017 року № 6-2667цс16, Першої судової палати Касаційного цивільного суду ВСУ від 07 листопада 2018 року (справа № 0907/2-7453/2011, провадження № 61-6321св18), Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21 серпня 2018 року (справа № 288/1361/15-ц, провадження № 61-4212св18).

Окрім цього, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Оскілки підстав для задоволення позовних вимог судом не встановлено, тому суд не застосовує до даних позовних вимог позовну давність.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 13, 76-78, 81, 141, 263 265, 355 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , про стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 23 вересня 2025 року

Суддя С.О. Демидова