ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 вересня 2025 року

м. Харків

справа № 643/16135/17

провадження № 22-ц/818/3809/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Шнайдер Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Хома Оксана Вікторівна про визнання спадкового договору недійсним за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 02 травня 2025 року, ухвалено під головування судді Семенової Я.Ю.,

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Хома Оксана Вікторівна про визнання спадкового договору недійсним, в якому просив визнати недійсним спадковий договір, укладений 28 березня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хомою О.В., реєстровий номер №851.

Рішенням Салтівського районного суду м. Харкова від 02 травня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити повністю його позовні вимоги.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права; зазначає, що перенесеним двічі ішемічним інсультом з настанням о. психооранічним сіндромом з галюцінаторними когнітивними та мовними порушеннями, дисцикулярнагипертонична, атеросклеротична енцефалопатія 2-3 ст, лакунарна хвороба головного мозку, гипертонична хвороба 3 ст з високим ризиком, кардіосклероз, «СН» А ст, цукровий діабет 2 типу, деформований артроз правого плечового суглобу, хвора ОСОБА_3 знаходячись в непридатному для свого розуміння психічному стані та з паралізованою правою рукою, що підтверджується медичними документами, не мала можливості підписати оспорюваний договір. Ступінь вказаних психічних розладів у ОСОБА_3 на момент укладення договору від 28 березня 2017 року був настільки вираженим, що вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Зі слів відповідача хвора ОСОБА_3 , після її виписки з лікарні оформлює спадковий договір на ОСОБА_2 , яка в судовому засіданні надає покази, що хвора ОСОБА_3 , добровільно та власноруч правою рукою підписувала спадковий договір від 28 березня 2017 року у присутності нотаріуса, але на підтвердження даного факту остання так і не змогла надати підтвердження даному факту або відеозапису фактичної фіксації спадкового договору, що викликає істотні питання при кваліфікації спірних правовідносин, як в матеріальному, так і в процесуальному сенсі, які не відповідають принципам справедливості, добросовісності та розумності. Заявлене позивачем клопотання під час підготовчого судового засідання про проведення посмертної судово - психіатричної експертизи під час судового розгляду справи щодо проведення вищевказаної експертизи до моменту проведення судових дебатів, що має вирішальне значення для справи, судом було сприйняте буквально та призначено на підготовчій стадії процесу, що унеможливлює повне та об`єктивне проведення експертизи та зумовлює випадки, коли рішення суду по суті не відповідатиме принципу повноти та об`єктивності встановлення всіх обставин спору, та, як наслідок засадничому принципу здійснення правосуддя - принципу верховенства права. Також, судом не допитано свідка ОСОБА_4 про обставини справи, не допитано третю особу нотаріуса ХМНО Хома О.В., не долучені заявлені позивачем в судовому засіданні під час розгляду справи оригінал медичної довідки щодо психоневрологічного стану хворої ОСОБА_3 , яка була видана ще у дитинстві хворій ОСОБА_3 від 10 липня 1973 року, яку було виявлено позивачем під час розгляду цивільної справи, тому висновок експерта може бути визнано неповним, оскільки експерт дослідив не всі подані йому об`єкти чи не дав вичерпних відповідей на поставлені перед ним питання. Зі змісту спадкового договору також вбачається, що його текст хвора ОСОБА_3 особисто не читала, спадковий договір був складений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Хома О.В., без присутності свідків, крім того відчужувач мала прочитати договір самостійно, що є порушенням вимог ст. ст. 7, 39 ЗУ «Про нотаріат», згідно підпунктів 8, 8.2 глави 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 № 296/5, зареєстрованого в Документ сформований в системі «Електронний суд» 02.06.2025 року 6 Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595 спадкові договори, предметом яких є нерухоме майно, посвідчуються нотаріусом з дотриманням загальних правил посвідчення договорів відчуження. Також договір містить складні і значні за обсягом умови, які навряд чи могли бути зрозумілими хворій ОСОБА_3 , яка взагалі не сприймала адекватно об`єктивну реальність. Невстановлений підпис, який нібито належить останній, а насправді виконаний іншою невідомою особою, може свідчити про не ознайомлення хворої ОСОБА_3 , зі змістом та умовами оспорюваного договору. Також, незрозуміло яким чином 28 березня 2017 року хвора ОСОБА_3 , мала можливість усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними добровільно під час підписання паралізованою рукою спадкового договору, згідно до якого набувачу ОСОБА_2 в разі смерті відчужувача ОСОБА_3 , переходить право власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Таким чином, судом першої інстанції не встановлено усіх обставин справи, не доведено, що померла ОСОБА_3 , виявляла свою волю до вчинення та підписання оспорюваного правочину, не дослідив обставини, які є вирішальними, а висновок експерта є рівноцінним засобом доказування, наряду з іншими письмовими, речовими і електронними доказами, а його оцінка здійснюється судом у сукупності з іншими доказами за загальним правилом статті 89 ЦПК.

У відзиві на апеляційну скаргу , представник ОСОБА_2 адвокат Кислий Андрій Матвійович просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин. Суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу, позивач у разі наявності труднощів щодо витребування доказів у справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, наділений процесуальним правом звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів, водночас, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на наведене вище, всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, наданих суду позивачем, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності та достатності, дають об`єктивні підстави вважати, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що 28 березня 2017 року між ОСОБА_3 (Відчужувач) та ОСОБА_2 (Набувач) був укладений спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хомою О.В., зареєстровано в реєстрі за №851.

Зі змісту спадкового договору вбачається, що «Відчужувач» та «Набувач», розуміючи значення своїх дій та, діючи добровільно, попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, склали цей договір у відповідності із статтею 1302 ЦК України.

Згідно з п. 1 спадкового договору «Набувач» зобов`язується виконувати розпорядження «Відчужувача», що встановлені цим договором, і в разі його смерті набуває право власності на майно «Відчужувача», що є предметом цього договору.

Пунктом 2 спадкового договору визначено, що предметом договору є квартира АДРЕСА_1 , квартира є однокімнатною, житловою площею 19,9 кв.м., загальною площею 35,8 кв.м.

Спадковим договором визначено, що набувач, зобов`язується виконувати наступні розпорядження відчужувача: здійснювати постійний догляд відчужувача; забезпечувати купівлі продуктів харчування за рахунок відчужувача; забезпечувати купівлю ліків за рахунок відчужувача та забезпечувати надання йому медичної допомоги у випадку захворювання за рахунок його коштів; сплачувати всі платежі за комунальні послуги, телебачення, інтернет, телефон за рахунок відчужувача; сплачувати послуги доглядальниці за рахунок відчужувача, якщо в тому необхідність; забезпечувати приготування їжі тричі на тиждень; забезпечувати вологе прибирання квартири один раз на тиждень; забезпечувати виклик спеціалістів для дрібного ремонту (сантехніка, електрика та інш); супроводжувати відчужувача в банк, у відділення зв`язку(пошти) для отримання пенсії, переказів та інших надходжень; після смерті відчужувача здійснити кремацію тіла та його поховання.

Відповідно до п. 13 спадкового договору право власності на майно у Набувача виникає з моменту смерті Відчужувача та державної реєстрації права власності на майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідно до діючого законодавства.

Відповідно до п. 18 спадкового договору та змісту статей 1302-1308 ЦК України та п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків та гуртожитків, затверджених Постановою КМУ від 08.10.1992 року №572, сторонам нотаріусом роз`яснено наслідки даного спадкового договору.

З пункту 19 спадкового договору вбачається, що цей договір складено в двох примірниках, один з яких залишається в справах приватного нотаріуса ХМНО Хоми О.В., а другий видається Набувачу. Текст цього договору прочитано нотаріусом вголос.

У спадковому договорі зазначено, що він посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Хомою О.В., договір підписано сторонами у присутності нотаріуса, особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_3 вказаної вище квартири перевірено (Т. 1, а.с. 127).

Договір містить підписи сторін ОСОБА_3 (Відчужувач) та ОСОБА_2 (Набувач).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З Договору-замовлення №527/05 на організацію та проведення поховання від 04.12.2017 року, укладеного з виконавцем (ритуальною службою) КП «Ритуал», убачається, що замовником організації та проведення поховання померлої, облаштування місця поховання ОСОБА_3 є ОСОБА_2 (Т. 1 а.с. 92).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 зверталась до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова із заявою від 27.12.2017 року, в якій просить надати їй одноразову грошову допомогу на поховання ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_2 (Т. 1 а.с. 95).

З листа №0121/6047 від 20.08.2019 року вбачається, що ОСОБА_3 , 1960 року народження, в 2009 році на стаціонарному лікуванні в КНП ХОР «ОКПЛ №3» не перебувала (Т. 2 а.с. 13).

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування за законом- задоволено. Встановлено факт родинних відносин між фізичними особами, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є тіткою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є двоюрідною сестрою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок загальною площею 73,3 кв.м., житловою площею 37,9 кв.м. по АДРЕСА_3 , з надвірними будівлями, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 . Вирішено питання судових витрат(Т. 3 а.с. 137-147).

Дане судове рішення набрало законної сили.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова ухвалою від 19 травня 2023 року по справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу за клопотанням ОСОБА_1 , проведення якої доручено експертам Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків міністерства охорони здоров`я України».

10 жовтня 2023 року матеріали цивільної справи №643/16135/17 від Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків міністерства охорони здоров`я України» надійшли на адресу Московського районного суду м. Харкова без виконання ухвали суду про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, у зв`язку з несплатою ОСОБА_1 вартості експертного дослідження (Т. 3 а.с. 239).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_3 є його двоюрідною сестрою. Тривалий час його сестра проживала одна, не була заміжньою, він та його сім`я були єдиними родичами ОСОБА_3 , вони підтримували добрі стосунки та допомагали один одному. Посилався, що в 2014 році ОСОБА_3 познайомилася із чоловіком на ім`я ОСОБА_6 , який оселився в неї з 2015 року. Як на думку позивача, зі сторони ОСОБА_6 його двоюрідна сестра не отримувала належної уваги та підтримки. У 2001 році у ОСОБА_3 стався ішемічний інсульт, окрім перенесеного інсульту вона хворіла на гіпертонію 3 ст, кардіосклероз та цукровий діабет 2 типу, весь час він та члени його сім`ї підтримували ОСОБА_3 . Зазначив, що 04 лютого 2017 року ОСОБА_3 перенесла повторний ішемічний інсульт у правій півкулі головного мозку, знаходилася у стаціонарі КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова», де лікувалася з 04 лютого 2017 року по 14 лютого 2017 року. З 19 травня 2017 року по 29 травня 2017 року, у зв`язку з тим, що стан ОСОБА_3 не поліпшився, вона проходила лікування у КЗОЗ «ХМКЛ №27», ОСОБА_3 було підтверджено діагноз: дисцикуляторна гіпертонічна атеросклеротична енцефалопатія 2-3 ст., лакунарна хвороба головного мозку, гіпертонічна хвороба 3 ст. з високим ризиком, кардіосклероз, цукровий діабет 2 типу, деформований артроз правого плечового суглобу. Посилався, що за прогнозом лікарів ОСОБА_3 потребувала тривалого лікування та за станом здоров`я отримала направлення на МСЕК для оформлення групи інвалідності. Зауважував, що його сестра не отримувала належного лікування, інвалідність не оформила, його сім`я намагалася їй допомогти, але її «так званий чоловік» перешкоджав їх зустрічам, не пускав їх до сестри. Посилався, що ОСОБА_3 проживала не в належній їй квартирі, а в будинку, який є спадщиною його сім`ї, в будинку відсутні всі необхідні умови для проживання хворої людини. Посилався, що при відсутності належного догляду, лікування, нагляду рекомендованих спеціалістами, стан здоров`я його сестри погіршувався та, як наслідок, 03 грудня 2017 року вона перенесла гострий інфаркт міокарда та померла у КЗОЗ «ХМКЛ №27». Зазначив, що під час поховання ОСОБА_3 його сім`я побачила незнайому їм відповідачку, зі слів чоловіка, який проживав зі ОСОБА_3 , між померлою та цією дівчиною 28 березня 2017 року був укладений спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Хомою О.В., р№851, відповідно до якого після смерті ОСОБА_3 належна їй на праві власності квартира АДРЕСА_1 перейде до ОСОБА_2 . Зауважував, що він вважає себе спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_3 , тому звернувся до суду з даним позовом. Посилався, що про укладення спадкового договору між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 йому не було відомо, а сама ОСОБА_3 йому про укладення такого договору нічого не казала, вона згадувала, що видала довіреність на Петра, щоб він мав можливість отримувати гроші, а після перенесеного інсульту в лютому 2017 року ОСОБА_3 погано та нерозбірливо говорила. Як на думку позивача, порушення пситхічної та психологічної діяльності ОСОБА_3 були такими, що суттєво впливали на її здатність в період складання спадкового договору розуміти значення своїх дій та керувати ними, підпис ОСОБА_3 у договорі це підпис тяжко хворої особи, станом якої скористалася відповідачка у своїх корисливих цілях. Вважає, що поведінка сестри дає йому підстави вважати, що на час укладення спадкового договору вона перебувала у стані, коли не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, її волевиявлення не відповідало її внутрішній волі, що, відповідно до вимог ч. 1 ст. 225 ЦК України, є підставою для визнання спадкового договору недійсним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Недійсність договору, як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі №759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Згідно зі статями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження №61-37390свп18)).

Згідно зі ст. 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень, як це закріплено вимогами ч. 1 ст. 1308 ЦК України.

Спадковий договір може бути визнано недійсним із підстав, визначених нормами глави 16 ЦК України, тому вимогу про визнання недійсним спадкового договору може бути заявлено як відчужувачем, набувачем, так й іншою заінтересованою особою.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту родинних відносин та визнання права власності в порядку спадкування за законом- задоволено. Встановлено факт родинних відносин між фізичними особами, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є тіткою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є двоюрідною сестрою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок загальною площею 73,3 кв.м., житловою площею 37,9 кв.м. по АДРЕСА_3 , з надвірними будівлями, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 . Вирішено питання судових витрат(Т. 3 а.с. 137-147). Дане судове рішення набрало законної сили.

Таким чином ОСОБА_1 є двоюрідним братом померлої ОСОБА_3 та спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_3 , а тому є заінтересованою особою, яка має право ініціювати до суду позов про визнання спадкового договору недійсним.

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц (провадження № 61-2276св19)).

Правочин чи договір з`являються як юридичний факт в момент їх вчинення. Недійсність може «вражати» правочин чи договір, і вона стосується саме моменту його вчинення, а не виконання. Саме на момент вчинення правочин чи договір перевіряються на те, чи він відповідає, зокрема, вимогам щодо його дійсності, яка форма встановлена законом щодо правочину чи договору на момент його вчинення (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23)).

Зі змісту пред`явленого ОСОБА_1 позову вбачається, що він просить визнати оспорюваний спадковий договір недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2021 року у справі №635/3664/16 (провадження №61-14002св21) зазначено, що «для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях».

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі №326/81/15 (провадження №61-837св19), від 26 травня 2021 року у справі №639/348/17 (провадження №4822св21).

З такого ж тлумачення наведених норм щодо необхідності установлення абсолютної неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними як підстави для визнання цього правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, виходив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі №496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19), у якій, крім наведеного, виснував, що для визнання правочину недійсним за цією нормою необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Отже підставою для визнання правочину недійсним передбачених частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, як це закріплено положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Правилами ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 105 ЦПК України, призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (ч. 1 ст. 109 ЦПК України).

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 , пред`являючи позов про визнання спадкового договору недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України (визнання недійсним правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними), 19 травня 2023 року звернувся до суду із клопотанням про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи, проведення якої просив доручити Державній установі «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків» Міністерства охорони здоров`я України. На вирішення експертів просив поставити такі питання: 1) чи страждала на якісь психічні захворювання померла ОСОБА_3 під час укладання спадкового договору від 28 березня 2017 року; 2) чи усвідомлювала померла ОСОБА_3 за своїм психічним станом значення своїх дій та (або) чи могла керувати ними під час укладення спадкового договору від 28 березня 2017 року.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова ухвалою від 19 травня 2023 року задоволено клопотання ОСОБА_1 . Призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» (04080, місто Київ, вулиця Кирилівська, будинок 103). На вирішення експертизи поставлено такі питання: 1) чи страждала на якісь психічні розлади померла ОСОБА_3 , 1960 року народження, під час укладання спадкового договору від 28 березня 2017 року; 2) чи усвідомлювала померла ОСОБА_3 , 1960 року народження, за своїм психічним станом значення своїх дій та (або) чи могла керувати ними під час укладення спадкового договору від 28 березня 2017 року.

07 липня 2023 року на адресу суду першої інстанції від Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків міністерства охорони здоров`я України» надійшло повідомлення згідно з яким, для проведення судово-психіатричної експертизи необхідно здійснити її оплату, також повідомлено, що експертиза буде прийнята до провадження після перерахування вказаної суми коштів. Вказане повідомлення було направлено судом на адресу ОСОБА_1 , за клопотанням якого судом було призначено проведення посмертної судово-психіатричної експертизи, та який гарантував її оплату. Повідомлення було отримано ОСОБА_1 особисто, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №61 2 від 14.07.2023 року.

08 серпня 2023 року на адресу суду першої інстанції надійшло повторне повідомлення про необхідність проведення ОСОБА_1 , як особою, яка відповідно до ухвали суду від 19 травня 2023 року гарантує оплату експертизи, її оплати. Повідомлення повторно було скеровано на адресу позивача ОСОБА_1

10 жовтня 2023 року матеріали цивільної справи №643/16135/17 були повернуті на адресу Московського районного суду м. Харкова від Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків міністерства охорони здоров`я України» без виконання ухвали суду про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, у зв`язку з несплатою ОСОБА_1 вартості експертного дослідження.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 ухилився від виконання взятого на себе обов`язку по сплаті за проведення експертизи, саме він несе ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням ним процесуальних дій.

Постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року зазначено, що для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням, як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Верховний Суд виходив з необхідності установлення абсолютної неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, як підстави для визнання цього правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України.

Виходячи з вищевикладеного судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що за відсутності у справі висновку судово-психіатричної експертизи, у зв`язку з ухиленням ОСОБА_1 від внесення гарантованої ним оплати за проведення експертизи, установити обставини щодо неспроможності ОСОБА_3 розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними у момент вчинення нею оспорюваного спадкового договору лише на підставі показів одного свідка та наданих суду медичних висновків за лютий, травень та липень 2017 року, суд, не маючи необхідних спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, позбавлений можливості.

Тому судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки в ході розгляду справи позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження абсолютної неспроможності ОСОБА_3 розуміти значення своїх дій в момент укладення з ОСОБА_2 спадкового договору, тобто станом на 28 березня 2017 року, та, відповідно, не доведено наявності підстав для визнання спадкового договору недійсним з підстав, заявлених позивачем, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню.

При цьому судова колегія наголошує, що покази свідків не є належними доказами, що підтверджують факт неспроможності особи розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Посилання позивача на те, що у нього виникають сумніви у виконанні відповідачем обов`язків за спадковим договором не впливають на правильність висновків суду. Оскільки невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для визнання його недійсним.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у справі з аналогічними правовідносинами (постанова Верховного Суду у від 22 червня 2020 року в справі №177/1942/16-ц).

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його зміни або скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так, як апеляційна скарга залишається без задоволення, то судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 02 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 24 вересня 2025 року.