Справа № 353/1010/24
Провадження № 22-ц/4808/610/25
Головуючий у 1 інстанції МОТРУК Л. І.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

Головуючого (суддя-доповідач): Максюта І.О.

Суддів: Баркова В.М., Василишин Л.В.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю представника особи, яка подала апеляційну скаргу, позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» адвоката Муравського В.В., відповідачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Ракушинця А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Тлумацького районного нотаріального округу Водославська Наталія Василівна, про визнання договору дарування недійсним, за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» адвоката Арсемікової Інни Василівни на рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Мотрук Л.І. 10 лютого 2025 року в м. Тлумач Івано-Франківської області, повний текст якого складено 17 лютого 2025 року,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2024 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі ТОВ «Вердикт Капітал») подано позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Тлумацького районного нотаріального округу Водославська Наталія Василівна, про визнання договору дарування недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19.03.2008 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит № 1.08032302.л, за умовами якого остання отримала грошові кошти в сумі 50 000,00 доларів США на строк користування 240 місяців. Кредит надано для придбання квартири АДРЕСА_1 .

З метою забезпечення виконання зобов`язань за зазначеним договором 19.03.2008 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк» та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір № 1.08032302.л від 19.03.2008 року, за умовами якого в іпотеку передано зазначену квартиру.

У березні 2009 року відбулася зміна назви ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк» на ПАТ «Платинум Банк».

04.09.2020 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки фізичних осіб.

Так, 04.09.2020 року за реєстровим № 2172, відповідно до якого ПАТ «Платинум Банк» відступило, а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за договором про іпотечний кредит № 1.08032302.л від 19.03.2008 року.

23.04.2021 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті», на підставі якого Закон України «Про споживче кредитування» (далі - Закон №1734-VIII) доповнено п.7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення».

Відповідно до п.п.2 п.7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1734-VIII, - обов?язковій реструктуризації на вимогу позичальника підлягають зобов?язання за договорами про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті та за умови, що виконання зобов?язань за договором забезпечено предметом іпотеки у вигляді майна, віднесено до об?єктів житлового фонду і у власності позичальника, який є власником предмета іпотеки, відсутнє інше житлове нерухоме майно (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі).

19.07.2021 року ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «Вердикт Капітал» із заявою про реструктуризацію зобов?язань за договором про іпотечний кредит №1.08032302.л від 19.03.2008 року, відповідно до п.7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону N? 1734-VIII.

Під час розгляду даної заяви взято до уваги те, що ОСОБА_1 до шлюбу мала прізвище ОСОБА_3 та з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна вбачається, що ОСОБА_4 є власником частини квартири АДРЕСА_2 , а тому їй було відмовлено у проведенні реструктуризації.

06.05.2021 року ОСОБА_1 відчужила 1/4 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 62,0 кв.м.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна стало відомо, що 06.05.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування 1/4 частину вищевказаної квартири, а тому зобов?язання ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит не підлягає реструктуризації, оскільки, крім предмету іпотеки, їй належала на праві власності 1/4 частина вищевказаної квартири. Отже, цей договір дарування від 06.05.2021 року, який посвідчено приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Водославською Н.В., укладено з метою подальшої реструктуризації зобов?язань ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит № 1.08032302.л від 19.03.2008 року.

Залишок заборгованості за договором про іпотечний кредит № 1.08032302.л від 19.03.2008 року станом на 13.05.2021 року у гривневому еквіваленті складав становить 2 329 049 грн 34 коп, а у разі проведення реструктуризації заборгованості, залишок заборгованості становитиме 744 452 грн 41 коп.

Позивач вважає, що оспорюваний правочин укладений з метою зменшення розміру заборгованості за договором про іпотечний кредит, чим завдається істотної шкоди кредитору ТОВ «Вердикт Капітал».

У зв`язку з цим, просить суд визнати недійсним договір дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 62,0 кв.м., посвідчений 06.05.2021 року приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської Водославською Н.В., серія та номер 533, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: припинити запис про право власності/довірчої власності: 41830445 від 06.05.2021 року на нерухоме майно: 1/4 частина квартири АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 256, власником за яким є ОСОБА_2 , з одночасною реєстрацією набуття права власності на вказане нерухоме майно за ОСОБА_1 та стягнути з відповідачів судові витрати (а.с.1-9, том 1).

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду

Рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2025 року в задоволенні позову відмовлено (а.с.209-214, том 1).

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

Не погодившись з таким рішенням суду, представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» адвокатом Арсеміковою І.В. подано апеляційну скаргу з мотивів порушення норм матеріального і процесуального права.

Зазначено, що 06 травня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено договір дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 .

Отже, станом на 05 травня 2021 року зобов`язання ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит від 19.03.2008 року не підлягали реструктуризації відповідно до Закону №1734-VІІІ, оскільки, окрім предмету іпотеки, відповідачці належала на праві власності 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 .

Тому вражає, що договір дарування від 06.05.2021 року укладено з метою подальшої реструктуризації зобов`язань ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит від 19.03.2008 року.

На думку апелянта, ОСОБА_1 , зловживаючи власним правом, за добу до направлення вимоги на адресу Товариства та за півтора місяці до подачі заяви про проведення реструктуризації, відчужила частину квартири АДРЕСА_2 саме з тією метою, щоб її зобов`язання за договором про іпотечний кредит № 1.08032302.л від 19.03.2008 року підлягали реструктуризації в порядку, передбаченому пунктом 7 Розділу ІV «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про споживче кредитування».

Залишок заборгованості за договором про іпотечний кредит від 19.03.2008 року станом на 13 травня 2021 року у гривневому еквіваленті складав 2 329 049,34 грн, при цьому у разі проведення реструктуризації заборгованості відповідно до Закону №1734-VІІІ, залишок заборгованості становитиме 744 452,41 грн.

Отже, оспорюваний правочин укладений з метою зменшення розміру заборгованості за договором про іпотечний кредит від 19.03.2008 року на 1 584 596,93 грн, чим завдає істотної шкоди кредитору Товариству з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал».

Враховуючи викладене та те, що Договір дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 є недійсним, сторони цього правочину мають бути повернуті в попередній стан шляхом припинення запису про право власності/довірчої власності № 41830445 від 06.05.2021 року на спірне нерухоме майно, власником за яким є ОСОБА_2 , з одночасною реєстрацією набуття права власності на вказане нерухоме майно за ОСОБА_6 .

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» вважає помилковими та такими, що не відповідають обставинам справи висновки суду про відсутність порушеного права позивача, з огляду на те, що відповідно до підпункту 2 пункту 7 Розділу ІV «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про споживче кредитування», обов`язковій реструктуризації на вимогу позичальника підлягають зобов`язання за договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті та за умови, що виконання зобов`язань за договором забезпечено предметом іпотеки у вигляді майна, віднесеного до об`єктів житлового фонду і у власності позичальника, який є власником предмета іпотеки, відсутнє інше житлове нерухоме майно (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі).

За наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі (а.с.3-9, том 2).

Позиція інших учасників справи

ОСОБА_1 ,, в інтересах якої діє адвокат Ракущинець А.А., подала відзив на апеляційну скаргу. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги (а.с.43-46, том 2).

Іншими учасниками справи відзив на апеляційну скаргу не подано, що, відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

У судове засідання не з`явилися відповідачка ОСОБА_2 та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Тлумацького районного нотаріального округу Водославська Н.В., про причини неявки не повідомили, хоча про день місце та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 , не перешкоджає перегляду справи в апеляційному порядку, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу у їх відсутності.

Вислухавши пояснення представника особи, яка подала апеляційну скаргу, позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» адвоката Муравського В.В., відповідачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Ракушинця А.А., доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необгрунтованою, виходячи з таких підстав.

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено, що 19.03.2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк» укладено договір про іпотечний кредит № 1.08032302.л (а.с. 10-15, том 1).

Відповідно до п. 1.1 кредитного договору кредитор надає позичальнику 50 000 доларів США на строк 240 місяців, а позичальник зобов`язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,50 % річних, комісії, неустойки та інші платежі на умовах та в строки, визначені договором.

Згідно із п. 1.2 цього договору кредит надається позичальнику на придбання квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 5.1 договору забезпеченням виконання зобов`язань позичальника перед кредитором, в тому числі щодо повернення кредиту, сплати процентів за його користування та виконання інших платіжних зобов`язань позичальника за цим договором є житлова нерухомість, зазначена в п.1.2 цього договору, яка передається в іпотеку за іпотечним договором, при цьому позичальник зобов`язується укласти з кредитором іпотечний договір одночасно з укладенням сторонами цього договору.

Між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 1.08032302.л, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Грищенко Н.О. 19 березня 2008 року та зареєстрований в реєстрі за № 913 (а.с. 19-22, том 1).

Відповідно до п. 1.1 даного договору іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю з метою забезпечення виконання всіх зобов`язань нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 19 березня 2008 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Грищенко Н.О.

Згідно із п. 1.2 цього договору заставна вартість предмета іпотеки за згодою сторін становить 299 820 грн 00 коп, що згідно офіційним курсом Національного банку України на день укладення цього договору складає 59 370 доларів США.

04.09.2020 року на підставі договору № 401 про відступлення прав вимоги за кредитним договорами, договорами поруки, договорами застави та договорами іпотеки фізичних осіб, в тому числі і про відступлення (купівлі-продажу) права вимоги за договором про іпотечний кредит № 1.08032302.л від 19.03.2008 року між ЗАТ «Міжнародний іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_1 , додатковими угодами до нього, а також іпотечним договором №1.08032302.л від 19.03.2008 року, укладеним в забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит, право вимоги за договором про іпотечний кредит та іпотечним договором, зазначеним вище, перейшло до ТзОВ «Вердикт Капітал» (а.с. 23-30, том 1).

На праві приватної спільної часткової власності відповідачу Білозір (Водославській, зміна прізвища на підставі свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 22.12.200р.) ОСОБА_7 належала 1/4 частина квартири за адресою: АДРЕСА_4 , що встановлено з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 237161218 від 15.12.2020 року (а.с. 31-34, 64том 1).

Між відповідачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 06.05.2021 року укладений договір дарування 1/4 частки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Тлумацького районного нотаріального округу Івано-Франківської області Водославською Н.В., зареєстрований в реєстрі за № 533, яким дарувальник ОСОБА_1 безоплатно передає у власність обдаровуваній ОСОБА_2 належну їй на праві спільної часткової власності 1/4 частку квартири трьохкімнатної, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , що також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 263411959 від 29.06.2021 року (а.с. 78-85, 156-157, том 1).

Постановою Львівського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 28.11.2024 року, що набрала законної сили 28.11.2024 року встановлено, що ОСОБА_1 19 липня 2021 року відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» направила заяву ТзОВ «Вердикт Капітал» про проведення реструктуризації кредитних зобов`язань. До цієї заяви вона додала Витяг з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 29 червня 2021 року, в якій відображено наявність у неї одного об`єкта нерухомості. Також в Інформаційній довідці зазначено, що станом на день видачі цієї довідки право власності позивача на квартиру в м. Тлумач припинено. Заяву про реструктуризацію ОСОБА_1 подала відповідачу 19 липня 2021 року, тобто на дату подання такої заяви у позивача було єдине житло (придбана за кредитні кошти квартира). Суд зробив висновок, що відмова відповідача позивачу у реструктуризації заборгованості за кредитним договором суперечить вимогам пункту 7 розділу IV «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про споживче кредитування». Вирішуючи заяву ОСОБА_1 від 19 липня 2021 року про реструктуризацію заборгованості за кредитом, відповідач повинен був дослідити обставини щодо наявності у власності заявника нерухомого майна на час подання заяви. Цим рішенням суду визнано неправомірною відмову ТОВ «Вердикт Капітал» від 4 серпня 2021 року від проведення реструктуризації, передбаченої Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» та зобов`язано ТОВ «Вердикт Капітал» провести реструктуризацію зобов`язань ОСОБА_1 за договором про іпотечний кредит №1.08032302.л від 19 березня 2008 року згідно п.7 Розділу IV «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про споживче кредитування» №1734VІІІ від 15 листопада 2016 року (на умовах та у відповідності до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» від 13 квітня 2021 року №1381-ІХ) (а.с. 191, на звороті-200, том 1).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.10.2024 № 397500303, 1/4 частки квартира, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 , перебуває у приватній власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування, виданого 06.05.2021 року (а.с. 86-96, том 1).

Застосовані норми права

За приписом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 2 та ч. 3 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено таке: «Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01 червня 2016 року у справі № 920/1771/14, від 30 листопада 2016 року у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину потрібно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце».

Отже, у справах про оспорювання договору за позовом особи, яка не є його стороною, спершу потрібно встановити, яким чином договір порушує (зачіпає) її права та законні інтереси.

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

13 квітня 2021 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» №1381-IX, який набрав законної сили 23 квітня 2021 року.

Цим законом внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування», Розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено п. 7 згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» від 13 квітня 2021 року.

У постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 Верховний Суд сформулював висновок щодо конструкції фраудаторного правочину (тобто правочину, який вчинений боржником на шкоду кредитору), яка включає: момент укладення договору (коли боржник усвідомлює, що майно заберуть за борги); контрагента, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пов`язана або афілійована юридична особа); ціну (ринкова/неринкова, наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-2 зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільний кодекс України в статтях 215 та 216 наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи».

Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

З постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2019 року у справі №910/8357/18 вбачається, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Зі змісту поняття фраудаторного правочину випливає, що правочин на шкоду кредитору вчиняється саме боржником в період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Хоча відповідачка і має невиконані зобов`язання перед позивачем, але вони забезпечені іпотечним договором у повному обсязі, тому внаслідок укладення договору дарування частки квартири у іншому об`єкті нерухомості, який не був предметом іпотеки, зменшення майнової спроможності відповідачки не впливає на інтереси позивача, оскільки після вчинення оспорюваного правочину кредитор не позбавлений можливості у майбутньому задовольнити свої потенційні вимоги, що виключає недобросовісність намірів боржника . У разі відсутності обумовлений попередніх умов не має значення для кредитора зв`язок між сторонами правочину (родинні зв`язки), умови та характер договору (договір дарування), час укладення договору.

Використання можливості отримати реструктуризацію зобов`язань у зв`язку зі змінами у законодавстві не є ознакою фраудаторності правочину, оскільки не впливає та не ускладнює задоволення вимог кредитора, які можуть виникнути у майбутньому,

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» адвоката Арсемікової Інни Василівни залишити без задоволення, а рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: В.М. Барков

Л.В. Василишин

Повний тест постанови складено 29 вересня 2025 року.