ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 вересня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/6702/25

Головуючий у першій інстанції Супрун О. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1549/25

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 липня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ТОВ «Діджи Фінанс» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 101959699 від 21 липня 2021 року у розмірі 49 973 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 21 липня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, який підписано електронним підписом позичальника за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства. Відповідно до умов договору відповідач отримав кредит у розмірі 12 100 грн шляхом переказу на його платіжну картку строком на 3 дні зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1 % від суми кредиту за кожен день користування. ОСОБА_1 порушив зобов`язання з повернення кредитних коштів, внаслідок чого станом на 22 вересня 2021 року утворилась заборгованість у сумі 49 973 грн, з яких: 12 100 грн заборгованість за кредитом; 36 663 грн заборгованість за відсотками та 1 210 грн заборгованість за комісійними винагородами.

30 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 09Т, відповідно до умов якого до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за наведеним кредитним договором.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 липня 2025 року позов ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі ТОВ «Діджи Фінанс», вважаючи ухвалу незаконною та необґрунтованою, яку постановлено без повного з`ясування всіх обставин справи і з неправильним застосуванням норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до безпідставності висновку суду першої інстанції про необхідність залишення позову без розгляду на підставі п. 9 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Позивач зазначає, що положення п. 9 ч. 1 ст. 257 ЦПК України необхідно застосовувати у взаємозв`язку з нормами ч. 7-10 ст. 84 ЦПК України, а залишення позову без розгляду можливе лише у випадку неподання позивачем витребуваних доказів без поважних причин, тобто коли позивач володіє певними доказами, які необхідні для повного і всебічного з`ясування обставин справи, але свідомо ухиляється від надання їх суду. В іншому випадку суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, зобов`язаний розглянути справу по суті на підставі тих доказів, які надані учасниками справи.

Указує, що ч. 10 ст. 84 ЦПК України містить альтернативні варіанти дій суду в разі ухилення від виконання учасником справи вимог щодо надання доказів. Залишення позову без розгляду є лише одним з них і може застосовуватися тільки в разі неможливості здійснення судом розгляду справи за відсутності таких доказів. Аналогічні висновки наведені Верховним Судом у постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 592/10368/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 560/904/15-ц та від 05 лютого 2020 року у справі 761/17393/19.

Стверджує, що, звернувшись з позовом, товариство надало всі необхідні документи на підтвердження наявної у відповідача заборгованості договір про споживчий кредит, анкету-заяву на кредит, докази видачі кредитних коштів та розрахунок боргу. Районний суд, витребувавши у позивача оригінал кредитного договору, не звернув увагу на те, що договір про споживчий кредит від 21 липня 2021 року прикріплено до матеріалів електронної справи як PDF-файл. Завантаживши та відкривши його через засоби програмного забезпечення, призначені для читання цих файлів, суд мав можливість впевнитися у наявності електронного підписку та одноразового ідентифікатору, який підтверджує автентичність документа. Надання документу в електронному вигляді не суперечить приписам ст. 5, 7, 8 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг». Водночас, необхідно відрізняти примірник електронного документа, який є оригіналом, від електронної копії. У разі надсилання електронного документа кільком адресатам або у разі його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожен електронний примірник вважається оригіналом електронного документа.

ТОВ «Діджи Фінанс» вважає, що відповідачем не доведено обґрунтованості наявних сумнівів щодо долучених позивачем документів. Згідно з п.п. 1, 2, 3, 6 розділу ХІ Положення про автоматизовану систему документообігу суду обмін електронними документами між судом, ОСП, фізичними особами та учасниками судового процесу забезпечується засобами підсистеми «Електронний суд». Відповідач, який з 11 січня 2024 року має зареєстрований електронний кабінет у підсистемі «Електронний суд», не позбавлений можливості ознайомлюватися з усіма доказами, які долучені товариством через систему «Електронний суд».

Наголошує на тому, що у ТОВ «Діджи Фінанс» відсутні оригінали первинних бухгалтерських документів, які створювалися та зберігаються у первісного кредитора ТОВ «Мілоан», позивач має лише електронну копію платіжного доручення на підтвердження проведення банківської операції із зарахування на належний відповідачу банківський рахунок грошових коштів у розмірі 12 100 грн, що й було підтверджено письмовою відповіддю АТ «Універсал Банк».

Указує, що і на дату подачі заяви на виконання ухвали про витребування доказів, і на дату звернення з апеляційною скаргою ТОВ «Діджи Фінанс» ведеться активна претензійно-позовна робота по стягненню кредитної заборгованості за договором факторингу № 09Т від 30 вересня 2021 року, що фізично унеможливлює надання суду саме оригіналу договору факторингу. Статтею 95 ЦПК України передбачено можливість подання письмового доказу в належним чином засвідченій його копії або витягу з нього. Зважаючи на наведене, до позову було долучено витяг з додатку № 1 до договору факторингу від 30 вересня 2021 року. Крім того, було надано виксерокопіювання (витяг) з реєстру боржників, яке містить лише дані відповідача, а інші відомості позивачем приховано за допомогою технічних засобів з метою захисту від неправомірного розповсюдження персональних даних інших осіб. На офіційному веб-сайті ТОВ «Діджи Фінанс» за введенням даних РНОКПП відповідача наявний витяг з реєстру боржників, який є ідентичним наявному у матеріалах цієї справи.

У наданому на апеляційну скаргу відзиві представник відповідача адвокат Підодвірний Т.І., вважаючи доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а оскаржувану ухвалу суду законною, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Сторона відповідача зазначає, що порядок витребування доказів визначений ст. 84 ЦПК України. Системний аналіз цієї норми та ст. 257 ЦПК України, якою передбачені підстави для залишення позову без розгляду, свідчить про те, що залишення позову без розгляду у випадку неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин неподання доказів може бути за умови з`ясування питання, яке значення мають ці докази, при цьому суд має процесуальні підстави для визнання обставини, для з`ясування якої витребовувався доказ, або для відмови у визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами.

Указує, що на виконання ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 липня 2025 року банком надано копію реєстру прав вимог, яку зроблено у вигляді самостійно виготовленого витягу та складається з 3-х сторінок, хоча реєстр боржників містить 16 сторінок. Доданий позивачем до позову нібито оригінал кредитного договору не відповідає вимогам ст. 7, 12 ЗУ «Про електронний документообіг», оскільки у договорі, як на першій сторінці, так і в розділі 10 «Реквізити сторін» відсутня інформація про його підписання відповідачем електронним підписом. Саме через заперечення факту укладення спірного кредитного договору ОСОБА_1 і заявлялось клопотання про витребування оригіналу договору, який районному суду позивачем не надано.

Наголошує на тому, що наявна у справі роздруківка, яку позивач намагається видати за платіжне доручення, не містить підпису представника банківської установи та відмітки банку про виконання доручення, що суперечить вимогам Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті. Наданий позивачем примірник кредитного договору не містить номеру картки для перерахування кредитних коштів. За даними «платіжного доручення» кошти перераховані позичальнику за допомогою ТОВ «ФК «Елаєнс», проте, наявна у справі виписка по рахунку такої інформації не містить. Наявність сумнівів у правдивості поданих до позову документів зумовило необхідність витребування оригіналів відповідних документів.

Представник повідомив, що попередній розмір витрат на професійну правничу допомогу, які поніс відповідач у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, становить 4 000 грн, які підлягають стягненню з позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, а ухвалу суду скасувати, ураховуючи наступне.

Дійшовши висновку про необхідність залишення позову ТОВ «Діджи Фінанс» без розгляду, суд першої інстанції, пославшись на положення ч. 10 ст. 84, п. 9 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, виходив з того, що позивач не виконав вимогу суду про витребування доказів та без поважних причин не подав усі витребувані докази, необхідні для вирішення спору. Доводи позивача про неможливість надання витребуваних оригіналів документів не заслуговують на увагу та не звільняють його від зобов`язання виконати ухвалу суду про надання доказів.

Районний суд указав, що позивачем не заявлено клопотання про розгляд справи на підставі наявних доказів, без урахування тих, які він не надав.

Однак, з наведеним висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, зважаючи на таке.

У справі встановлено, що у травні 2025 року ТОВ «Діджи Фінанс» через систему «Електронний суд» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 101959699 від 21 липня 2021 року у розмірі 49 973 грн (а.с. 1-7).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 травня 2025 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Судове засідання у справі призначено на 03 липня 2025 року (а.с. 53-54).

У наданому на позовну заяву відзиві ОСОБА_1 заявив клопотання про витребування у позивача оригіналів: договору факторингу від 30 вересня 2021 року; реєстру прав вимоги (боржників); кредитного договору від 21 липня 2021 року; анкети-заяви на кредит від 21 липня 2021 року; платіжного доручення про перерахування коштів (а.с. 68-78).

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 липня 2025 року, в тому числі, клопотання відповідача задоволено. Витребувано у ТОВ «Діджи Фінанс» оригінали: договору факторингу від 30 вересня 2021 року № 90Т, укладеного між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Мілоан»; реєстру прав вимоги (боржників) до договору факторингу від 30 вересня 2021 року; договору про споживчий кредит № 101959699 від 21 липня 2021 року; анкети-заяви на кредит № 101959699 від 21 липня 2021року; платіжного доручення від 21 липня 2021 року № 30135266 на суму 12 100 грн (а.с. 94-95).

На виконання цієї ухвали позивачем 24 липня 2025 року через систему «Електронний суд» надіслано заяву (107-109), в якій товариство зазначило, що не може надати суду витребувані оригінали документів, оскільки кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом є оригіналом цього документа. До заяви додано витяг з реєстру прав вимог № 1 від 30 вересня 2021 року (а.с. 111-112).

Дійшовши висновку про залишення позову ТОВ «Діджи Фінанс» без розгляду, суд першої інстанції виснував, що позивач не виконав вимогу суду про витребування доказів та без поважних причин не подав усі витребувані докази, необхідні для вирішення спору.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право кожного на розгляд його справи судом передбачено також п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з тим, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням. Це право може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Поняття та ознаки доказів; вимоги, що пред`являються до них; порядок подання доказів та витребування доказів судом встановлені Главою 5 «Докази та доказування» ЦПК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 1, 3 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 1, 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 3, 7, 10 ст. 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує відповідні докази. Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду.

За змістом п. 9 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору.

Звернувшись з позовом, ТОВ «Діджи Фінанс» додало до позовної заяви: анкету-заяву на кредит від 21 липня 2021 року (а.с. 9), договір про споживчий кредит від 21 липня 2021 року (а.с. 15-19), копію договору факторингу від 30 вересня 2021 року (а.с. 21-23), копію акту приймання-передачі Реєстру прав вимоги від 30 вересня 2021 року (а.с. 27), копію платіжного доручення (а.с. 29).

Суд першої інстанції, вирішуючи, в тому числі, клопотання сторони відповідача про витребування оригіналів доказів (договору про споживчий кредит, анкети-заяви на кредит, платіжного доручення, договору факторингу та реєстру прав вимоги), послався на приписи ст. 95 ЦПК України, яка регулює порядок подання письмових доказів.

Так, згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом.

На виконання ухвали суду про витребування доказів позивачем надіслано заяву, в якій зазначено, що наявні у матеріалах справи кредитний договір та анкета-заява до кредитного договору є оригіналами, зважаючи на те, що відповідно до ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» кожен електронний примірник електронного документа вважається оригіналом такого документа. Указано, що надати оригінал платіжного доручення у товариства відсутня можливість, оскільки він зберігається у первісного кредитора ТОВ «Мілоан». Позивач, пославшись на ведення активної претензійно-позовної роботи по стягненню кредитної заборгованості з боржників за договором факторингу № 09Т від 30 вересня 2021 року, зазначив про неможливість надання суду саме оригіналу договору факторингу. Поряд із цим товариством надано копію витягу з реєстру прав вимог від 30 вересня 2021 року з даними відносно відповідача.

Апеляційний суд вважає, суд першої інстанції, залишивши позов ТОВ «Діджи Фінанс» без розгляду, дійшов хибного висновку про неподання позивачем без поважних причин усіх витребуваних судом доказів, необхідних для вирішення спору. Колегія суддів зважає на те, що позивач у заяві чітко указав причини неможливості подання оригіналів договору факторингу та платіжного доручення, та наголосив на наявності у матеріалах справи саме оригіналів анкети-заяви та кредитного договору від 21 липня 2021 року.

Є слушними доводи апеляційної скарги про наявність у справі оригіналу договору про споживчий кредит від 21 липня 2021 року. Позов ТОВ «Діджи Фінанс» подано через систему «Електронний суд». Указаний договір, прикріплений до позову, наявний в електронному вигляді у форматі PDF-файл. Наведений доказ є електронним документом, який можливо завантажити та переглянути за допомогою програмного забезпечення, призначеного для читання PDF-документів, у разі виникнення сумнівів у суду щодо наявності у ньому одноразових ідентифікаторів сторін правочину на підтвердження автентичності документа як оригіналу. Такі дії успішно проведені апеляційним судом за допомогою програми Acrobat Reader (а.с. 169, 170).

Поряд з цим позивачем надано указаний електронний доказ (договір про споживчий кредит від 21 липня 2021 року) і у паперовій копії, що автоматично не робить його неприпустимим.

Крім цього, зазначивши про невиконання ТОВ «Діджи Фінанс» ухвали суду про надання доказів, суд першої інстанції не зазначив, чому вважає судове рішення невиконаним в частині надання скаржником копії витягу з реєстру прав вимог від 30 вересня 2021 року з відомостями відносно відповідача, оскільки товариством щодо подачі цих доказів в копії наведено відповідне обґрунтування.

Зокрема, позивач зазначив, що ст. 95 ЦПК України передбачено можливість подання письмового доказу в належним чином засвідченій його копії або витягу з нього. До позову товариством долучено витяг з додатку № 1 до договору факторингу від 30 вересня 2021 року, а на виконання ухвали суду надано виксерокопіювання (витяг) з реєстру боржників, яке містить дані щодо ОСОБА_1 , інші відомості закрито за допомогою технічних засобів з метою захисту від неправомірного розповсюдження персональних даних інших осіб.

Зважаючи на наведене вище, колегія суддів вважає, що позивачем виконано вимоги суду щодо подання доказів на підтвердження заявлених вимог та для подальшого вирішення їх по суті. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України).

Суд, пославшись на положення п. 9 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, виснував про неповажність причин неподання позивачем витребуваних судом доказів, необхідних для вирішення спору, але не зазначив, чому його неможливо вирішити на підставі наявних у матеріалах справи, надавши їм відповідну правову оцінку.

Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2024 року у справі № 404/7153/20 зазначив, що встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення.

Як свідчать відзиви на позов та на апеляційну скаргу, сторона відповідача вважає недостовірними та недопустимими надані позивачем докази на підтвердження заявлених вимог, посилаючись, зокрема, на відсутність підписів сторін в укладеному кредитному договорі, що, на думку ОСОБА_1 , свідчить про його неукладеність, а також недоведеність тверджень про перерахування відповідачу кредитних коштів. Тобто, жодна із сторін не стверджувала, що вирішення спору по суті є неможливим. Отже, з огляду на змагальність, суд першої інстанції мав оцінити наявні у матеріалах справи докази на предмет достовірності та допустимості, а не залишати позов без розгляду з посиланням на неможливість вирішення спору через неподання позивачем доказів, частина з яких вже була наявна у справі у електронному вигляді, а частину товариство надало, виконуючи ухвалу суду.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що районний суд дійшов помилкового та передчасного висновку стосовно залишення позову ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором без розгляду на підставі п. 9 ч. 1 ст. 257 ЦПК України через невідповідність нормам процесуального закону, отже відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України ухвала, що оскаржується, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 липня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 вересня 2025 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова