Справа № 201/7321/25
Провадження № 2/201/3625/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року Соборний районний суд

міста Дніпра

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Управління-служби у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Управління-служби у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про розірвання шлюбу.

У поданому до суду позові вказував на те, що 09.09.2006 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №935 який підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , яке видане Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , яке видане Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції (РНОКПП НОМЕР_3 ); ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_4 , яке видане Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції. Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що між Позивачем та Відповідачкою відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Будь-які спроби в свій час примиритися не дали бажаних результатів, оскільки Позивач та Відповідач втратили почуття любові та повагу один до одного, мають різні погляди на сімейне життя і виконання подружніх обов`язків, вони з Відповідачкою припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, мають окремі бюджети, проживаюся у різних країнах з 2022 року. Подальше спільне життя та збереження шлюбу Позивач вважає неможливим та таким, що суперечить його інтересам , інтересам малолітньої дитини яка проживає разом із ним та є перешкодою у реалізації його прав, у зв`язку з чим наполягає на розірванні шлюбу з Відповідачкою. Більш того, рішення про розірвання шлюбу прийнято Позивачем спільно з Відповідачкою. Відповідачка не заперечує проти розірвання шлюбу. Наразі позивач самостійно виховує молодшого сина та утримує його. З 2022 року мати-відповідачка зі старшим сином ОСОБА_4 , 2009 року народження поїхали з України до Європи, де мешкали у Бельгії, а з червня 2024 року переїхали на постійне місце проживання до Англії міста Фортон, де вони проживають по теперішній час за адресою: АДРЕСА_2 (АДРЕСА_2), та ОСОБА_4 навчається у школі Testbourne Community School, що підтверджується довідкою зі школи.

Факт перетину державного кордону підтверджується відповідною відміткою у закордонних паспортах відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 а також відповідними документами, що підтверджують факт їхнього проживання у Великобританії, а саме кратками резидента країни Великобританії ОСОБА_4 НОМЕР_5 та ОСОБА_2 НОМЕР_6 та їх електронними візами зазначеної країни. ОСОБА_5 , 2015 року народження лишився у м. Дніпрі в Україні, де мешкає разом із батьком (позивачем) по теперішній час за адресою : АДРЕСА_1 , де має усі умови для здорового та повноцінного розвитку, батько організовує позашкільне спілкування дитини з однолітками, спільний відпочинок, в тому числі відвідування дитячих розважальних закладів. Факт сумісного проживання піддержується актами проживання особи від 18.06.2025 року виданих ОСББ «Цитадель 108» Відповідно до акту обстеження умов проживання від 26.06.2025 року виданого управлінням служби у справах дітей Адміністрація Соборного району ДМР виданий ОСОБА_1 , вказано, що санітарний стан квартири хороший меблі, побутова техніка, газ, вода, електропостачання. Для проживання дитини є окрема кімната об лаштована всім необхідним. У квартирі чисто комфортно. Син ОСОБА_5 мешкає разом із батьком. Дохід ОСОБА_1 складає близько 50 000 грн на місяць. ОСОБА_5 навчається у 4 класі у КЗО «Навчально-виховний комплекс №66». Позивач, самостійно виховує свою дитину ОСОБА_5 , яка повністю перебуває на його утриманні. Відповідачка жодним чином не приймає участі, а ні у його вихованні , а ні його утриманні. Позивач офіційно працевлаштований на 0,75 ставки з 02.09.2024 року у ТОВ Приватному закладі «Харківський Ліцей «Хані Академія» Харківської області на посаді вчителя закладу загальної середньої освіти з математики. Позивач є фізичною особою підприємець, отримує постійний дохід, що підтверджується податковою декларацією платника податку ФОП за 2024 рік. Позивач має стабільне матеріальне становище для забезпечення належного розвитку своєї дитини. Відповідачка після залишення України у 2022 році вихованням молодшого сина не займається та не виховує його та не утримує його. Позивач останні роки самостійно виховує та утримує свого сина, забезпечує його всім необхідним, сприяє його інтересам та поглядам. Позивач має можливість доглядати за дитиною краще ніж матір, виховувати сина, розвивати та піклуватися. Позивач має достатній рівень доходів, який дозволяє надати дитині належні умови проживання, догляду та виховання. Натомість, Відповідач не бере участі у вихованні та матеріальному забезпеченні сина, не турбується про його розвиток та навчання. Довести факт утримання та самостійного виховання дитини позивачем, можливо лише в судовому порядку, а тому він змушений з позовом звертатись до суду, оскільки в позасудовому порядку такий факт не можливо встановити. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, позивач просив суд розірвати шлюб укладений із Відповідачкою зареєстрований 09.09.2006 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області - актовий запис №935, після розірвання шлюбу залишити малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживати разом з батьком, який самостійно його виховує та утримує.

Ухвалою суду було відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати в порядку загального позовного провадження та призначене судове засідання.

Від позивача до суду надійшла заява, в якій він просив суд розглядати справу без його участі, за наявними в матеріалах справи доказами. Позовну заяву підтримав, просив її задовольнити у повному обсязі.

Представник позивача подала аналогічну заяву, що і позивач.

Відповідачка також подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог не заперечувала, всі викладені позивачем обставини по справі підтвердила в повному обсязі. Та підтвердила, що вона дійсно з 2022 року із старшим сином ОСОБА_4 , 2009 року народження поїхали з України до Європи, де вони мешкали у Бельгії, а з червня 2024 року переїхали на постійне місце проживання до Англії міста Фортон, де вони проживають по теперішній час за адресою: АДРЕСА_2 (АДРЕСА_2). У Фортоні, ОСОБА_4 навчається у школі Testbourne Community School. Факт перетину державного кордону підтверджується відповідною відміткою у закордонних паспортах відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 а також відповідними документами, що підтверджують факт їхнього проживання у Великобританії, а саме картками резидента країни Великобританії ОСОБА_4 НОМЕР_5 та ОСОБА_2 НОМЕР_6 та їх електронними візами зазначеної країни. Молодший син ОСОБА_5 , 2015 року народження лишився у м. Дніпрі в Україні, де мешкає разом із батьком (позивачем) по теперішній час за адресою : АДРЕСА_1 , який його повністю утримує. Копії зазначених відповідачкою документів надано до суду разом із заявою.

Представник третьої особи Управління-служби у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з таких підстав.

Судом встановлено, що 09.09.2006 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №935 який підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , яке видане Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області.

Від шлюбу у них народилося двоє дітей :

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 яке видане Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції (РНОКПП НОМЕР_3 );

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_4 яке видане Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції ( РНОКПП).

Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що між Позивачем та Відповідачкою відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Будь-які спроби в свій час примиритися не дали бажаних результатів, оскільки Позивач та Відповідач втратили почуття любові та повагу один до одного, мають різні погляди на сімейне життя і виконання подружніх обов`язків, вони з Відповідачкою припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, мають окремі бюджети, проживаюся у різних країнах з 2022 року.

Подальше спільне життя та збереження шлюбу Позивач вважає неможливим та таким, що суперечить його інтересам , інтересам малолітньої дитини яка проживає разом із ним та є перешкодою у реалізації його прав, у зв`язку з чим наполягає на розірванні шлюбу з Відповідачкою.

Більш того, рішення про розірвання шлюбу прийнято Позивачем спільно з Відповідачкою. Відповідачка не заперечує проти розірвання шлюбу.

Спору про місце проживання дітей між сторонами немає.

Наразі позивач самостійно виховує молодшого сина та утримує молодшого сина, а з 2022 року мати-відповідачка зі старшим сином ОСОБА_4 , 2009 року народження поїхали з України до Європи, де мешкали у Бельгії, а з червня 2024 року переїхали на постійне місце проживання до Англії міста Фортон, де вони проживають по теперішній час за адресою: АДРЕСА_2 (АДРЕСА_2).

У Фортоні, ОСОБА_4 навчається у школі Testbourne Community School, що підтверджується довідкою зі школи.

Факт перетину державного кордону підтверджується відповідною відміткою у закордонних паспортах відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_4 а також відповідними документами, що підтверджують факт їхнього проживання у Великобританії , а саме кратками резидента країни Великобританії ОСОБА_4 НОМЕР_5 та ОСОБА_2 НОМЕР_6 та їх електронними візами зазначеної країни.

ОСОБА_5 , 2015 року народження лишився у м. Дніпрі в Україні, де мешкає разом із батьком (позивачем) по теперішній час за адресою : АДРЕСА_1 , де має усі умови для здорового та повноцінного розвитку, батько організовує позашкільне спілкування дитини з однолітками, спільний відпочинок, в тому числі відвідування дитячих розважальних закладів.

Факт сумісного проживання піддержується актами проживання особи від 18.06.2025 року виданих ОСББ «Цитадель 108».

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 26.06.2025 року складеного управлінням служби у справах дітей Адміністрація Соборного району ДМР, санітарний стан квартири за місцем проживання позивача з його молодшим сином ОСОБА_5 добрий, наявні необхідні меблі, побутова техніка, газ, вода, електропостачання. Для проживання дитини є окрема кімната облаштована всім необхідним. У квартирі чисто та комфортно. Син ОСОБА_5 мешкає разом із батьком. Дохід ОСОБА_1 складає близько 50 000 грн на місяць, що дозволяє утримувати та забезпечувати сина на належному рівні. ОСОБА_5 навчається у 4 класі у КЗО «Навчально-виховний комплекс №66». Позивач, самостійно виховує свою дитину ОСОБА_5 , яка повністю перебуває на його утриманні. Відповідачка жодним чином не приймає участі, ані у його вихованні, ані у його утриманні.

Позивач офіційно працевлаштований на 0,75 ставки з 02.09.2024 року у ТОВ Приватному закладі «Харківський Ліцей «Хані Академія» Харківської області на посаді вчителя закладу загальної середньої освіти з математики.

Позивач є фізичною особою підприємець, отримує постійний дохід, що підтверджується податковою декларацією платника податку ФОП за 2024 рік, тобто має стабільне матеріальне становище для забезпечення належного розвитку своєї дитини.

Відповідачка після залишення України у 2022 році вихованням молодшого сина не займається та не виховує його та не утримує його.

Позивач останні роки самостійно виховує та утримує свого сина, забезпечує його всім необхідним, сприяє його інтересам та поглядам. Позивач має можливість доглядати за дитиною краще ніж матір, виховувати сина, розвивати та піклуватися. Позивач має достатній рівень доходів, який дозволяє надати дитині належні умови проживання, догляду та виховання. Натомість, Відповідач не бере участі у вихованні та матеріальному забезпеченні сина, не турбується про його розвиток та навчання.

Відповідачка не заперечує позовні вимоги та підтвердила їх.

У відповідності до ч.2 ст. 104 та ч.3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Розірвання шлюбу судом відбувається за позовом одного з подружжя відповідно до ст.110 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Позивач скористався своїм правом та звернулася до суду з даним позовом, наполягає на розірванні шлюбу.

Відповідно до ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позивач вважає, що відсутні підстави для застосування заходів примирення, як це передбачено ст. 111 СК України, оскільки спільні відносини між ним та Відповідачкою повністю припинені, а їх відновлення є неможливим.

Положенням статті 1 Сімейного кодексу України ( далі - СК України) передбачено, що побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки.

Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

За змістом положень частини 2 статті 36 та статті 51 СК України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України).

За змістом ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Згідно положень частини третьої та четвертої ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

Сторони не виявили бажання примиритися.

Згідно частин 1, 2, 4 статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Згідно з частиною 3 статті 45 ЦПК України, суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як з статті 141 СК України, так з положень Конвенції про права дитини.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015).

Відтак, щодо залишення проживання дітей з батьками у порядку, який склався на теперішній час та триває вже декілька років, суд з`ясував, що у даному випадку, спір між сторонами з приводу місця проживання дітей після розірвання шлюбу відсутній, а тому суд може вирішити питання про залишення проживання старшої дитини - разом з матір`ю, а молодшої дитини - разом з батьком, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, як це підтверджується судовою практикою.

Так, у Постанові від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд прийшов до висновку про необхідність задовольнити позов про розірвання шлюбу між Позивачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 РНОКПП НОМЕР_7 та Відповідачкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 РНОКПП НОМЕР_8 , зареєстрований 09.09.2006 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області - актовий запис №935.

Також, враховуючи відсутність спору між подружжям про визначення місця проживання малолітньої дитини, а також створення позивачем належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, суд дійшов висновку про необхідність визначення місця проживання дітей сторін ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 НОМЕР_9 разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 РНОКПП НОМЕР_7 , який самостійно виховує та утримує дитину, оскільки це буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Водночас, визначення місця проживання дитини з батьком по своїй суті не є розлученням матері з дитиною, і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дитиною.

Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 2, 3 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 24, 56, 110, 112, 141, 142, 153, 160, 161 СК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 12, 13, 258, 265, 274, 275, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Управління-служби у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини - задовольнити.

Шлюб, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_7 ) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_8 ), зареєстрований 09.09.2006 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області - актовий запис №935 - розірвати, залишивши малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( НОМЕР_9 ), проживати разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_7 ), який самостійно його виховує та утримує.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Федоріщев С.С.