н/п 2/490/2185/2025
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва

в складі головуючого судді Чулуп О.С.

при секретарі судових засідань Правник А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,-

ВСТАНОВИВ

Позивач звернулась до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом в якому просить визнати садовий будинок АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

В обгрунтування позову позивач вказує, що з 10.08.1991 року позивач перебувала у шлюбі з відповідачем. З 1998 року відповідач проживає окремо, спільного господарства з позивачем не веде. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13.12.2023 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано. Позивач вказує, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав ОСОБА_1 є єдиним власником садового будинку АДРЕСА_1 . Зазначене майно було придбано ОСОБА_1 за власні кошти після фактичного припинення спільного проживання та ведення господарства з відповідачем, а тому є особистою приватною власністю позивача.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задоволити позов.

Відповідач ОСОБА_2 надав заяву в якій просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Зазначив, що участі в придбанні садівничого будинку в садівничому товаристві «Зорі над Бугом» буд. 12, дорога АДРЕСА_2 не брав. Спільного майна не має.

Дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом досліджено витяг з Державного реєстру речових прав від 02.06.2023 року згідно якого за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на садовий будинок, дорога АДРЕСА_3 .

Судом досліджено довідку садівничого товариства «Зорі над Бугом» від 12.08.2023 року згідно якої повідомлено, що ОСОБА_1 є членом садівничого товариства «Зорі над Бугом», володіє будівлею одна, яка знаходиться на території садівничого товариства на земельній ділянці № 12 дорога 2.

Судом досліджено рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2023 року згідно якого розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Судом досліджено довідку садівничого товариства «Зорі над Бугом» від 23.05.2025 року згідно якого повідомлено, що ОСОБА_1 є членом садівничого товариства «Зорі над Бугом», з 19.02.2022 року по дійсний час володіє будівлею, яка знаходиться на території садівничого товариства на земельній ділянці АДРЕСА_1 , членські внески здійснює щомісяця та заборгованості по виплатам немає.

Судом досліджено копію розписки від 24.12.2021 року згідно якої вбачається, шо ОСОБА_3 отримала 24.12.2021 року від ОСОБА_1 5000 доларів США завдатку за будинок розташований за адресою: АДРЕСА_4

Судом досліджено квитанції від 28.02.2025 року, від 30.03.2025 року, від 30.04.2025 року, від 31.12.2024 року, від 31.01.2024 року, від 29.02.2024 року, від 30.04.2024 року, від 30.05.2024 року, від 29.06.2024 року, від 30.07.2024 року, від 29.08.2024 року, від 29.09.2024 року, від

31.10.2024 року, від 29.11.2024 року, від 24.12.2022 року, від 30.11.2022 року, від 29.10.2022 року, від 30.07.2022 року, від 28.05.2022 року, від 30.03.2022 року, від 27.03.2022 року, від 29.01.2023 року, від 28.02.2023 року, від 31.03.2023 року, від 30.04.2023 року, від 31.05.2023 року, від 30.07.2023 року, від 31.08.2023 року, від 30.09.2023 року, від 30.10.2023 року, від 30.12.2023 року про сплату членських внесків та квитанції за користування послуами електропостачання.

Майно, що є особистою приватною власністю дружини та чоловіка визначено устатті 57 СК України.

Зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно доЗакону України "Про приватизацію державного житлового фонду";5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Натомість, статтею 60 СК Українив изначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За ст.69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За ст.70 СК Україниу разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст.71 Сімейного кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.Якщо дружина та чоловік недомовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Таким чином за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.Суд у цьому сенсі зазначає, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19), у якій також суд зазначив, що законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до вимог статті 12ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі76,77 ЦПК України).

За приписами статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позивачем не спростовано належними та допустимими доказами презумпцію права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на садовий будинок АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що право власності за позивачем на спірний садовий будинок було зареєстровано за позивачем під час перебування у шлюбі з відповідачем. Позивачем не надано доказів, що садовий будинок було придбано нею за особисті кошти.

Відповідно до положень частин 1, 2, 4 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд не приймає заяву відповідача про визнання позову відповідачем, оскільки задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог в повному обсязі суперечило б вимогам закону, що регулюють спірні правовідносини, зокрема щодо визначення спільності майна подружжя.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 63, 69, 70 СК України, ст.ст. 4,5,12,57,76,141,247,259 ЦПК України

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна - будинку АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 , - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки передбачені ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя