Справа № 493/2151/24
Провадження № 2/493/264/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м. Балта Одеської області

Балтський районний суд Одеської області в складі:

головуючого-судді Мясківської І.М.

за участю секретаря Пінул І.Б.,

представника позивача адвоката Бузовського О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Балта цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно,

В С Т А Н О В И В :

27.12.2024 року позивач ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Бузовського О. І., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання за нею право особистої приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що 10 травня 1986 року вона та відповідач уклали шлюб, який з 2002 року став носити формальний характер і рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 23.05.2005 року шлюб було розірвано. Свідоцтво про розірвання шлюбу було видано 18.08.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану. Однак, ще до офіційного розірвання шлюбу, 12.12.2004 року вона уклала договір довічного утримання зі своєю матір`ю ОСОБА_3 , відповідно до якого остання передала їй у власність домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Наразі, позивач не може вільно розпоряджатися належною їй домоволодінням, адже вона вважається спільною сумісною власністю подружжя, а тому вимушена звернутися із позовом до суду про визнання права особистої приватної власності на зазначене домоволодіння, оскільки договір довічного утримання не був укладений в інтересах сім`ї, оскільки як такої в момент укладення угоди не існувало.

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, зазначивши, що договір довічного утримання був укладений між дочкою та матір`ю з метою уникнення спадкового спору з братом позивачки. Договір довічного утримання було укладено в особистих інтересах позивачки, обов`язки за вказаним договором довічного утримання позивачка виконувала самостійно без участі відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток за місцем останнього відомого місця проживання, а також шляхом розміщення виклику до суду через оголошення на веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет. Причину своєї неявки не повідомив, відзив на позов не подав, що дає суду підстави, відповідно до ст. 223 ЦПК України, розглянути справу за відсутності відповідача.

Заслухавши пояснення позивачки та її представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що 10 травня 1986 року позивачка та відповідач уклали шлюб, що підтверджено Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 3 від 26.03.2024 року, який рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 23.05.2005 року було розірвано (рішення від 23.05.2005 року справа № 2-10006/2005 та свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Котовськ Котовського міськрайонного управління юстиції Одеської області 18.08.2005 року ).

За договором довічного утримання від 12.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Балтського районного нотаріального округу Одеської області серії ВВО № 537084, укладеного між позивачкою та її матір`ю, відповідачка отримала у власність домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке належало її матері ОСОБА_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 13.01.1967 року).

22.12.2004 року зазначене домоволодіння було зареєстровано на праві приватної власності за позивачкою, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5975330 від 22.12.2004 року, виданого Балтським районним бюро технічної інвентаризації.

Вирішуючи спірне питання, суд виходить з того, що відповідно до умов

Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до частини третьої ст. 746 ЦК України якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обов`язок перед відчужувачем є солідарним.

Отже, законодавець у ЦК України закріпив, що спільна сумісна власність за договором довічного утримання (догляду) виникає у випадку наявності кількох набувачів за цим договором та їхнього солідарного виконання обов`язку за вказаним договором перед відчужувачем.

Статтею 749 ЦК України визначені обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду).

У такому договорі можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті).

Згідно з частини першої ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до частини третьої ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Системний аналіз зазначених норм цивільного та сімейного законодавства у сукупності зумовлює висновок, що, визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був цей договір укладений саме в інтересах сім`ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем.

Судом встановлено, що позивачка самостійно здійснювала догляд за своєю матір`ю ОСОБА_3 дану обставину підтвердили свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які вказали, що відповідач з 2003 року покинув сім`ю, припинив піклуватися про дружину та дітей та переїхав проживати в один із районів Одеської області. Шлюб носив формальний характер, а в 2005 році сторони офіційно розірвали шлюб. Відповідач ніколи та ніяким чином не здійснював догляд та піклування про свою тещу ОСОБА_3 , остання проживала в особистому будинку та вела самостійно господарство та не потребувала стороннього догляду. Позивачка приїздила до неї допомагала по господарству та привозила продукти харчування без допомоги свого чоловіка відповідача по справі.

Приблизно з 2020 року ОСОБА_3 , будучи літньою людиною, переїхала проживати в м. Котовськ Одеської області до дочки позивачки по справі, яка самостійно виконувала обов`язки за договором довічного утримання. Вказана обставина була підтверджена також Актом складеним ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та засвідчений директором ПП «Городок КВП» 22.11.2024 року про те, що ОСОБА_2 з 2004 року не проживає в квартирі в якій проживає позивачка за адресою : АДРЕСА_2 .

За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за ч. 3 ст. 61 СК України - довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними.

Суд на підставі належно оцінених доказів, поданих позивачкою дійшов висновку про те, що договір довічного утримання від 12.12.2004 року було укладено ОСОБА_3 (матір`ю ОСОБА_1 ) та ОСОБА_1 , тобто між матір`ю та дочкою, з метою уникнення спадкового спору щодо домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , позивачка довела, що договір було укладено у її власних інтересах, при цьому відповідач не виконував обов`язки солідарно з позивачкою за указаним договором довічного утримання.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 13, 81, 89, 223, 263-265, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) право особистої власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду складено 26.09.2025 року.

СУДДЯ