головуючий у суді І інстанції Писанець Н.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Глухової О.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 9 травня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії заступника начальника відділу Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Авєріної Марини Василівни, боржник Державне підприємство спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати неправомірною та скасувати постанову заступника начальника відділу Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Авєріної М.В. про зупинення вчинення виконавчих дій від 10 березня 2025 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Скаргу мотивовано тим, що 22 жовтня 2024 року Броварським міськрайонним судом видано судовий наказ № 361/10519/24 про стягнення з ДП «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 49 081,98 грн нарахованої але невиплаченої заробітної плати. За наслідком пред`явлення до Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області вказаного наказу, 5 лютого 2025 року державним виконавцем Авєріною М.В. відкрито виконавче провадження НОМЕР_2, а 10 березня 2025 року винесено постанову про зупинення виконавчих дій у зв`язку з включенням боржника ДП «Укрспирт» до переліку об`єктів малої приватизації (пункт 12 частини першої статті 34 Закону України "Про виконавче провадження").

ОСОБА_1 вважав вказану постанову державного виконавця незаконною, оскільки Єдиний майновий комплекс державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» не може бути реалізований в порядку приватизації, оскільки не завершена реорганізація державних підприємств спиртової та лікеро-горілчаної промисловості. Також, скаржник зазначає, що ДП «Укрспирт» не підписані, а Фондом державного майна України не затверджені передавальні акти відповідно до вимог ст.107 ЦК України. Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просить суд визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника відділу Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Авєріної М.В. про зупинення вчинення виконавчих дій від 10 березня 2025 року у виконавчому провадженні НОМЕР_2. А також просить суд зобов`язати виконавця поновити вчинення виконавчих дій по виконавчому провадженню НОМЕР_2.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 9 травня 2025 року залишено без задоволення скаргу ОСОБА_1 на дії заступника начальника відділу Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Авєріної М.В., боржник Державне підприємство спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії.

Не погоджуючись із указаною ухвалою ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що постанова про зупинення вчинення виконавчих дій є протиправною та підлягає скасуванню оскільки пункт 12 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» є таким, що не відповідає Конституції України, а зупинення вчинення виконавчих дій є втручанням держави у право на мирне володіння майном, яке у даному випадку здійснюється не на підставі закону та є непропорційним меті втручання, якою, вочевидь, є запобігання знецінення активів підприємств, що підлягають приватизації, що не було враховано державним виконавцем при винесенні оскаржуваних постанов.

Зазначає, що суд в спірній ухвалі не зазначив мотиви не застосування висновків щодо застосування норм права, які викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2024 року у справі №335/1961/23, постанові Пленуму Верховного Суду № 12 від 6 вересня 2024 року.

Вважає, що правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 7 грудня 2022 року у справі № 908/1525/16 (провадження № 12-65гс21), не підлягають застосуванню при розгляді даної справи, оскільки правові відносини у справі N° 908/1525/16 є іншими та не стосуються стягнення заборгованості з заробітної плати.

Звертає увагу, що Єдиний майновий комплекс державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «УКРСПИРТ» не може бути реалізований в порядку приватизації оскільки не завершена реорганізація вищезазначених державних підприємств спиртової та лікеро-горілчаної промисловості, в повному обсязі не проведена перереєстрація нерухомого майна та транспортних засобів на ДП «УКРСПИР», ДП «УКРСПИРТ» не прийнято дебіторську та кредиторську заборгованість. ДП «УКРСПИРТ» не підписані, а Фондом державного майна України не затверджені передавальні акти відповідно до вимог статті 107 Цивільного кодексу України.Включення державою єдиного майнового комплексу ДП «УКРСПИРТ» до переліку об`єктів приватизації ніяким чином не гарантує та не пришвидшує виконання таким державним підприємством судового рішення.

6 червня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області - Авєріної М.В., в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що висновки Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі №335/1961/23 щодо правомірності дій державного виконавця, на які посилається апелянт в обгрунтування своїх вимог, не можуть бути застосовані до даної справи, як такі, що зроблені на підставі аналізу відмінних правовідносин, які не регулюються частиною четвертою статті 12 та частиною першою статті 28 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна», а отже не характеризують предмет розгляду у даній справі.

Учасники справи (провадження) в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заявник в апеляційній скарзі просив розглянути справи без його участі, виконавець та боржник причини неявки до апеляційного суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 та частини другої статті 450 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 22 жовтня 2024 року Броварським міськрайонним судом Київської області видано судовий наказ у справі № 361/10519/24 про стягнення з ДП «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі 49 081,98 грн.

5 лютого 2025 року постановою Броварського ВДВС у Броварському районі Київської області відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання вищевказаного судового наказу.

Наказом Фонду державного майна України від 03 березня 2025 року № 350 внесено зміни до наказу Фонду від 04 січня 2022 року № 1 «Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації» (із змінами)», відповідно до яких Єдиний майновий комплекс ДП «Укрспирт» включено до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації.

Постановою Броварського ВДВС у Броварському районі Київської області від 10 березня 2025 року зупинено вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні НОМЕР_2 на підставі пункту 12 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із включенням Єдиного майнового комплексу ДП «Укрспирт» до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації.

Відмовляючи у задоволенні скарги на дії державного виконавця щодо зупинення вчинення виконавчих дій, суд першої інстанції послався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 07 грудня 2022 року у справі № 908/1525/16 (провадження № 12-65гс21), та дійшов висновку, що виконавець правомірно зупинив вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 на підставі пункту 12 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження», норми якого є спеціальними при розгляді скарги, поданої в порядку судового контролю за виконанням судових рішень.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень пункту 9 частини другої статті 129, статті 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Зазначене вище конституційне положення кореспондується та відображено у частині першій статті 18 ЦПК України.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, встановлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема виконавця, на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів.

Гарантією прав фізичних та юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців.

Відповідно до статті 447-1 ЦПК України, частини першої статті 19, частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон України «Про виконавче провадження» та/або Закон № 1404-VIII) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

У силу приписів статті 19 Конституції України, статті 1 Закону № 1404-VIII державний виконавець повинен вчиняти виконавчі дії не лише з дотриманням Закону України «Про виконавче провадження», а й відповідно до інших законів, які є обов`язковими при вчиненні ним тих чи інших виконавчих дій, що є гарантією належного виконання виконавцем своїх обов`язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження.

Положеннями статті 2 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, засад: верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності.

Підстави та порядок зупинення вчинення виконавчих дій визначено статтею 34 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до пункту 12 частини першої статті 34 Закону № 1404-VIII виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі включення єдиного майнового комплексу боржника - державного або комунального підприємства, пакета акцій (часток) у розмірі більше 50 відсотків статутного капіталу боржника - господарського товариства до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації.

Посилаючись на зазначену обставину, державний виконавець Броварського ВДВС у Броварському районі Київської області 10 березня 2025 року прийняв оскаржувану постанову про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з примусового виконання судового наказу Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2024 року у справі № 361/10519/24 про стягнення з ДП «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 нарахованої, але невиплаченої заробітної плати у розмірі 49 081,98 грн.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 19 Конституції України закріплено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із частиною першою статті 5 Закону № 1404-VII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

За змістом частини першої, абзацу 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

За приписами статті 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Законодавцем передбачений чіткий порядок здійснення дій у виконавчому провадженні. Враховуючи те, що державний виконавець наділений владними повноваженнями, то він повинен дотримуватись цих вимог законодавства.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), протоколи до неї та практику практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Стаття 1 Протоколу 1 Конвенції проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) визначено три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

У контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції майном є заробітна плата, а також присуджені судом виплати.

Неспроможність державних органів надати заявнику майно, присуджене йому згідно з остаточним рішенням суду становить втручання, несумісне з гарантіями, закріпленими в пункті 1 статті 1 Першого протоколу (рішення у справах «Бурдов проти росії» від 07 травня 2002 року, «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року).

З моменту звернення у належний спосіб до органів виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження, стягувач має право розраховувати, що компетентний орган здійснить всі можливі заходи для виконання постановленого судового рішення, що набрало законної сили, що відповідає приписам статті 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення ЄСПЛ від 20 липня 2004 у справі «Шмалько проти України», заява №60750/00).

У рішенні від 17 травня 2005 року у справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) ЄСПЛ зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої пунктом 1 статті 6 Конвенції.

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення у справах «Півень проти України» (заява № 56849/00) від 29 червня 2004, «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року).

Відповідно до змісту рішення ЄСПЛ від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

ЄСПЛ також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.

У справі «Фуклєв проти України» (рішення від 07 червня 2005 року) ЄСПЛ вказав, що держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Сукупний аналіз рішень ЄСПЛ у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України» достеменно засвідчує його однозначну позицію про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, та констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з Конституцією України.

Конституційний Суд України також неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

У постанові Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 335/1961/23 (провадження № 61-2268св24), на висновки якої мітиться посилання в скарзі на дії державного виконавця, зазначено, що: «Ураховуючи, що обов`язком держави є забезпечення виконання остаточного рішення, беручи до уваги тривалу дію зупинення вчинення виконавчих дій, відсутність правової визначеності щодо настання подій, з якими пов`язано відновлення виконавчих дій, а також сумніви щодо існування легітимної мети такого зупинення, колегія суддів доходить висновку, що пункт 12 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» є таким, що не відповідає Конституції України (суперечить статтям 8, частині другій статті 19, частинам першій, другій статті 55, пункту 9 частини другої статті 129, частинам першій, другій статті 129-1 Конституції України), тому суд вирішує справу без застосування цієї норми, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії з урахуванням юридичної позиції, викладеної у підпункті 5.1 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020, та практики ЄСПЛ щодо права особи на доступ до суду в аспекті розуміння обов`язку держави щодо забезпечення виконання судового рішення, постановленого проти держави та державних підприємств».

Згідно із вимогами частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі вищевикладеного суд апеляційної інстанції погоджується із доводами заявника в тому, що втручання держави у право на мирне володіння майном у даному випадку здійснюється не на підставі закону та є непропорційним меті втручання, якою, вочевидь, є запобігання знецінення активів підприємств, що підлягають приватизації, що не було враховано державним виконавцем при прийнятті оскаржуваної постанови про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні з примусового виконання судового наказу про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції послався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 07 грудня 2022 року у справі № 908/1525/16 (провадження № 12-65гс21).

Однак, з такими висновками місцевого суду погодитися не можна, оскільки у наведеній вище справі були встановлені відмінні обставини справи від обставин, встановлених у справі, яка переглядається.

Велика Палата Верховного Суду у зазначеній справі дійшла правових висновків на підставі аналізу конкретних обставин, які склалися у справі № 908/1525/16, та не наводила конкретних правових висновків щодо правильності застосування норм матеріального права, які б можна було врахувати у цій справі. При цьому у наведених справах застосовані різні пункти частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження», а Велика Палата робила відповідні висновки у справі, яка не стосувалась виконання судового рішення про стягнення заробітної плати.

Натомість, у справі № 335/1961/23, яка переглядалась Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, правовідносини виникли з приводу примусового виконання рішення суду про стягнення заробітної плати.

Підставою подання скарги на дії органу ДВС стало прийняття державним виконавцем постанови про зупинення вчинення виконавчих дії на підставі пункту 12 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з включенням боржника - юридичної особи до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації у 2022 році, наказом Фонду державного майна України від 04 січня 2022 року № 1.

У справі, яка переглядається, спірні правовідносини є подібними до правовідносин, що виникли у справі № 335/1961/23, а тому з огляду на приписи частини четвертої статті 263 ЦПК України, а також частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», суд першої інстанції безпідставно постановив ухвалу про відмову в задоволенні скарги на дії державного виконавця щодо зупинення вчинення виконавчих дій на підставі пункту 12 частини першої статті 34 Закону № 1404-VII всупереч правових висновків, зроблених у постанові Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 335/1961/23.

Оскільки заробітна плата це кошти, які необхідні для забезпечення існування життєдіяльності людини, зупинення виконання рішення суду про стягнення такої заборгованості є порушенням прав стягувача на мирне володіння майном та не пропорційним втручанням.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, перевіряючи правомірність дій державного виконавця ВДВС у Броварському районі Київської області, пов`язаних із зупиненням вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з примусового виконання судового наказу про стягнення заробітної плати з підстави, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження», неправильно установив відповідність його рішення положенням цього Закону, принципу Конституції України щодо обов`язковості рішення суду (стаття 129-1), статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до цієї Конвенції.

Частиною другою статті 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання (стаття 453 ЦПК України).

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість вимог скарги заявника та наявність підстав для визнання неправомірною та скасування постанови начальника відділу Авєріної Марини Василівни Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 10 березня 2025 року № НОМЕР_1 про зупинення вчинення виконавчих дій по виконавчому провадженні з виконання судового наказу Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2024 року №361/10519/24 про стягнення з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 49 081,98 грн нарахованої, але не виплаченої заробітної плати і зобов`язання її поновити вчинення виконавчих дій у зазначеному виконавчому провадженні.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Виходячи з вищевикладеного, оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає обставинам справи та вимогам статей 260, 263 ЦПК України, є помилковою, що відповідно до вимог статті 376 ЦПК України є підставою для її скасування з ухваленням нового судового рішення про задоволення скарги заявника на дії державного виконавця щодо зупинення вчинення виконавчих дій.

Керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 9 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення вимог скарги.

Визнати протиправною та скасувати постанову начальника відділу Авєріної Марини Василівни Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 10 березня 2025 року № НОМЕР_1 про зупинення вчинення виконавчих дій по виконавчому провадженні з виконання судового наказу Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2024 року № 361/10519/24 про стягнення з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 49 081,98 грн нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Зобов`язати Броварський відділ державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) поновити вчинення виконавчих дій по виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з виконання судового наказу Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2024 року № 361/10519/24 про стягнення з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 49 081,98 грн нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2025 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба