КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/1053/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 березня 2025 року у складі судді Гринчак О.І.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України про стягнення середнього заробітку за час затримки в проведенні розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України, у якому просила стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки повного розрахунку при звільненні у період з 28 грудня 2023 року по 28 червня 2024 року у розмірі 73 109 грн 52 коп, вирішити питання судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 перебувала в трудових правовідносинах з відповідачем, виконуючи роботу на посаді заступника начальника відділу матеріально-технічного забезпечення.

26 грудня 2023 року позивачка направила відповідачу заяву, в якій просила звільнити її із займаної посади в день отримання заяви - 27 грудня 2023 року.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року у справі № 754/874/24 зобов`язано відповідача звільнити позивача.

Наказом відповідача від 19 грудня 2024 року № 219-тр «Про звільнення ОСОБА_1 » на підставі заяви позивачки від 26 грудня 2023 року та постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року у справі № 754/874/24 позивачку звільнено з посади заступника начальника відділу матеріально-технічного забезпечення Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України, 27 грудня 2023 року на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

Остаточний розрахунок з відповідачем здійснено 20 грудня 2024 року, тоді як звільнено позивачку 27 грудня 2023 року.

Середньоденний заробіток позивачки становить 553 грн 86 коп. Кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні з урахуванням обмежень, встановлених статтею 117 КЗпП України, становить 132 дні (з 28 грудня 2023 року по 28 червня 2024 року).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 73 109 грн 52 коп, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн та судовий збір в сумі 1 211 грн 20 коп.

В апеляційній скарзі Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України просить скасувати рішення суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що розрахунки з позивачкою проведено 19 грудня 2024 року в день видачі наказу про її звільнення, після набрання рішенням законної сили.

Скаржник вказує, що у його діях відсутня вина, в частині проведення розрахунків не в дату звільнення (27 грудня 2023 року), а в день видачі наказу про звільнення позивачки (19 грудня 2024 року), адже всі ці дії виконані після винесення рішення та набрання останнім законної сили.

Щодо стягнення з відповідача судових витрат, зокрема, витрат на правничу допомогу, то позивачкою не надано документально підтверджені витрати на правову допомогу, а також відсутній розрахунок таких витрат.

Зазначено, що відсутність детального опису робіт (послуг), виконаних (наданих) адвокатом, зокрема із зазначенням витраченого часу на відповідні види робіт, ставить, під сумнів, чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору.

Крім того, у наданих позивачкою документах відсутня формула розрахунку вартості адвокатських послуг, а також заявлені фактичні витрати позивача на професійну правничу допомогу є занадто високими та не співмірними зі складністю цієї справи.

Вважає, що вимога про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Маміч А.О. в інтересах ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 березня 2025 року - залишити без змін. Вважає, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні, яке відбулося в режимі відеоконференції Мукомел Р.В. в інтересах Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України просив апеляційну скаргу задовольнити, адвокати Зудінов О.О. та Маміч А.О. в інтересах ОСОБА_1 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду відповідає в повній мірі.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_1 перебувала в трудових правовідносинах з відповідачем, виконуючи роботу на посаді заступника начальника відділу матеріально-технічного забезпечення.

Постановою Київського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року у справі № 757/13354/22-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 травня 2023 року скасовано та прийнято нове рішення, яким вимоги позивача задоволено, ОСОБА_1 поновлено на посаді та на її користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 травня 2022 року по 02 листопада 2023 року у розмірі 578 015 грн 10 коп.

Наказом Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України від 26 грудня 2023 року № 400 «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » скасовано наказ Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України від 04 травня 2022 року № 71 «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу матеріально-технічного забезпечення з 07 травня 2022 року (штатний розпис працівників Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України, введений в дію розпорядженням по Управлінню адміністративними будинками від 13 січня 2022 року № 15-7/03-07).

26 грудня 2023 року ОСОБА_1 на електронну адресу відповідача направила заяву із вимогою про звільнення її із роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України листом від 26 грудня 2023 року за № 15-7/44-2023/284162 повідомлено позивача про поновлення на посаді заступника начальника відділу матеріально-технічного забезпечення з 07 травня 2022 року.

26 грудня 2023 року позивач направила відповідачу заяву, в якій просила звільнити її з займаної посади в день отримання заяви - 27 грудня 2023 року.

Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України листом від 27 грудня 2023 року № 15-7/44-2023/285290 надало відповідь на заяву ОСОБА_1 від 26 грудня 2023 року, у якому зазначалось про те, що відсутні правові підстави для звільнення ОСОБА_1 згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 листопада 2024 року у справі № 754/874/24 позов ОСОБА_1 до Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України про зобов`язання звільнити з посади на підставі ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України задоволено. Зобов`язано Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України звільнити ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу матеріально-технічного забезпечення Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України (а.с. 10-15).

Відповідно до норм ч. 4 ст. 82 ЦПК України дані обставини не потребують доказування.

Наказом Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України від 19 грудня 2024 року № 219-тр «Про звільнення ОСОБА_1 » на виконання постанови Київського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року у справі № 754/874/24, керуючись Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, звільнено ОСОБА_1 , заступника начальника відділу матеріально-технічного забезпечення, 27 грудня 2023 року на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України. Наказано відділу бухгалтерського обліку та звітності (Околіта М.В.) здійснити виплати ОСОБА_1 :

- грошову компенсацію за 24 календарні дні невикористаної щорічної основної відпустки за робочий рік з 07 травня 2022 року по 06 травня 2023 року;

- грошову компенсацію за 15 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за частину робочого року з 07 травня 2023 року по 27 грудня 2023 року;

- вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку (а.с. 16).

Згідно з повідомленням про нарахування та виплату суми при звільненні ОСОБА_1 нараховано 78 022 грн 14 коп, які виплачені 20 грудня 2024 року (а.с. 16 на звороті).

Відповідно до листа Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України середньоденна заробітна плата позивачки за два місяці, що передували звільненню становить 553 грн 86 коп (а.с. 18).

Задовольняючи позоврайонний суд виходив з того, що 26 грудня 2023 року позивачку було поновлено на роботі, однак фактичного виконання трудових обов`язків до 19 грудня 2024 року, моменту винесення наказу про звільнення, позивачкою не здійснювалось, заробітну плату вона не отримувала, а датою фактичного звільнення є саме 27 грудня 2023 року. Натомість, повний розрахунок відповідачем проведено 20 грудня 2024 року. У зв`язку з чим на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в проведенні розрахунку при звільненні за період з 28 грудня 2023 року по 28 червня 2024 року, тобто в межах шестимісячного строку.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці" та частиною першою статті 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною третьою статті 15 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України.

Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).

Згідно зі статтею 1 Конвенції "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Отже, під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Згідно з положеннями частини першої статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП).

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постановах від 31 березня 2020 року по справі № 808/2122/18, від 31 січня 2020 року по справі № 823/1477/16, від 29 січня 2020 року по справі № 440/4332/18.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (далі - Закон № 2352-IX) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Таким чином, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш ніж за шість місяців.

Відповідно до доданих до позову доказів, період затримки розрахунку при звільненні позивачкою розраховується з 28 грудня 2023 року по 28 червня 2024 року, що не перевищує шість місяців, відтак розрахунок середнього розрахунку проведено у межах нормативно встановленого шестимісячного обмеження.

Розрахунок середнього заробітку, проводиться відповідно до "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Порядок застосовується у тих випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Так, при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану.

Середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Колегія суддів погоджується з розрахунком наданим позивачем, що середньомісячний заробіток позивачки становить 553 грн 86 коп, а за шість місяців ця сума становить 73 109 грн 52 коп (553,80 х 132 робочі дні).

Суд першої інстанції під час визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні врахував період виникнення спірних відносин, законодавство, що діяло на час таких правовідносин, судову практику, та зробив обґрунтований висновок про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні за 6 місяців, що становить 73 109 грн 52 коп.

Відповідачем, наведений позивачкою розрахунок середнього заробітку при затримці при звільненні не спростовано. Будь-яких своїх розрахунків не надано.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності вини відповідача в частині проведення розрахунків, колегія суддів відхиляє, оскільки фактично розрахунок з позивачкою відбувся 20 грудня 2024 року, тоді як звільнено її з роботи 27 грудня 2023 року.

Отже, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційним судом не встановлено підстав для висновку, що суд першої інстанції ухвалив оскаржене судове рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права.

Крім того, під час апеляційного перегляду справи колегія суддів враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) відповідно до якого судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності детального опису робіт (послуг), виконаних (наданих) адвокатом, зокрема із зазначенням витраченого часу на відповідні види робіт, ставить, під сумнів, чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору, колегія суддів оцінює критично, оскільки відповідно до п.1.3.-1.4. договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 17 січня 2025 року визначено фіксований гонорар в розмірі 10 000 грн, який є незмінним та сторонами узгоджено, що акти прийому-передачі правової допомоги (виконаних робіт) ними не складаються (а.с. 19).

До справи долучено розрахунок № 17-01 від 17 січня 2025 року на суму 10 000 грн (а.с. 21).

При цьому відповідач подаючи відзив на позовну заяву не навів жодних заперечень щодо заявленої суми, її розміру, а тому у суду відсутні підстави до зміни чи скасування рішення суду в цій частині.

Що стосується вимоги щодо стягнення з відповідача судових витрат та витрат на правничу допомогу в апеляційному суді.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачкою надано додаткову угоду до договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 04 червня 2025 року, де у п. 1.3.2. в суді апеляційної інстанції підлягає сплаті 3 000 грн - складання відзиву, 2 000 грн участь в судовому засіданні (а.с. 109), розрахунок № 09-08 від 09 червня 2025 року на суму 3 000 грн (а.с. 110).

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 61-16723св20) вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Вказані правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 18 липня 2024 року у справі № 638/6000/22, від 05 червня 2024 року у справі № 750/14000/21, від 09 квітня 2024 року у справі № 753/23342/21.

Встановлено, заперечень щодо заявленої позивачкою суми витрат на правничу допомогу до суду не надійшло, на підставі чого вирішення судом питання про зменшення цих витрат з власної ініціативи відсутні.

Враховуючи характер та обсяг виконаної адвокатом роботи, співмірність витрат зі складністю справи та виконаною роботою, часом, який необхідний для виконання такої роботи адвокатом, відсутність заперечень відповідача щодо неспівмірності таких витрат, апеляційний суд вважає, що вимоги позивачки щодо компенсації витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку із розглядом справи в апеляційному суді, підлягають задоволенню у заявленому нею розмірі.

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 березня 2025 року залишити без змін.

Стягнути Управління адміністративними будинками Управління справами Апарату Верховної Ради України (, адреса: 01008, м. Київ, Банкова, 6-8) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) витрати на правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції в сумі 3 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 25 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: