КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №756/4084/24 Головуючий у І інстанції - Майбоженко А.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання припиненим зобов`язання та зобов`язання вчинити дії,-

установив:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до АТ «Універсал Банк» про визнання припиненим зобов`язання та зобов`язання вчинити дії.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що у 2022 році АТ «Універсал Банк» звернулось до суду з позовом до нього про стягнення заборгованості за договором про надання послуг «Monobank» у розмірі 24973,93 грн. Відразу з поданням позовної заяви судові витрати у розмірі 2481 грн. були списані у негативний баланс з його банківського рахунку, що разом складає 27418,93 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2023 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 02 лютого 2024 року, у цій справі позовні вимоги Банку задоволено частково та стягнуто з нього на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за договором про надання банківських послуг «Monobank» у розмірі 7667,91 грн. - за наданим тілом кредиту та витрати по сплаті судового збору у розмірі 762,85 грн.

Незважаючи на зазначені вище судові рішення, та сплату ним боргу на виконання рішення суду у повному обсязі, Банк продовжує обліковувати заборгованість за ним у сумі 18988,17 грн., а також банком було додано до його заборгованості 3721,50 грн. нарахованих за подання апеляційної скарги.

Цю заборгованість він не визнає, оскільки її наявність не доведено у суді при вирішенні справи про стягнення боргу.

Зазначав, що виходячи із вищезазначеного, його зобов`язання передбачені Договором про надання банківських послуг «Monobank» від 21 липня 2018 року перед АТ «Універсал Банк» виконані.

Просив суд, визнати припиненим його зобов`язання зі сплати заборгованості АТ «Універсал Банк» у розмірі 22709,67 грн.

Визнати відсутнім право АТ «Універсал Банк» на стягнення з нього заборгованості у розмірі 22709,67 грн., яка наразі обліковується на його банківському рахунку у мобільному застосунку «Monobank».

Зобов`язати відповідача анулювати його грошове зобов`язання перед АТ «Універсал Банк» у розмірі 22709,67 грн.

Зобов`язати АТ «Універсал Банк» відобразити у власному бухгалтерському обліку факт відсутності його заборгованості перед АТ «Універсал Банк» на суму 22709,67 грн., яка наразі обліковується на його банківському рахунку.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року зазначений вище позов задоволено частково.

Визнано припиненим зобов`язання ОСОБА_1 зі сплати заборгованості АТ «Універсал Банк» у розмірі 22709,67 грн., яка наразі обліковується на банківському рахунку ОСОБА_1 у мобільному застосунку АТ «Універсал Банк» «Monobank».

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, АТ «Універсал Банк» подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, зазначило, що Договір про надання банківських послуг, укладений між ним, АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 є правомірним правочином.

Вказує, що на дату підписання 12 липня 2018 року Анкети-заяви до Договору ОСОБА_1 вже отримав у мобільному додатку Умови і Правила, Тарифи із повною інформацією щодо надання банківських послуг за цим продуктом і був з такими документами ознайомлений та мав такі примірники.

Сам позивач за змістом позову наголошує, що він та воно, АТ «Універсал Банк», уклали договір, оскільки позивач підписав Анкету-заяву, отримав платіжну картку та користувався коштами в межах кредитного ліміту та взагалі банківськими послугами в межах договору.

Тобто, сторони у цій справі: ОСОБА_1 та воно, АТ «Універсал Банк», досягли згоди по всім умовам, погодили їх та підтвердили своє волевиявлення підписами: як фізично на Анкеті-Заяві так і у мобільному додатку через використання позивачем електронного підпису.

З 12 липня 2018 року позивач, як клієнт Банку, користувався банківськими послугами у межах продукту «Monobank».

Суд першої інстанції не досліджував умови укладеного договору і не надав їм оцінки при ухваленні рішення.

Таким чином, твердження позивача, що він нібито не надавав згоди на нарахування процентів за користування кредитними коштами є хибними, оскільки позивач особисто користувався встановленим Банком кредитним лімітом, особисто його змінював.

Правовідносини, які наразі існують між сторонами, щодо відкриття поточного рахунку, випуск платіжної картки, встановлення кредитного ліміту, надання у користування грошових коштів у межах кредитного ліміту, нарахування процентів за користування коштами, є наслідком вже укладеного сторонами по справі Договору про надання банківських послуг від 12 липня 2018 року, який позивачем певний час виконувався, що само по собі є підтвердженням його укладення та прийняття умов договору.

Суд першої інстанції безпідставно послався на висновки зроблені у рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2023 року по справі №385/753/22 та постанови Київського апеляційного суду від 02 лютого 2024 року по справі №385/753/22 (провадження №22-ц/824/1799/2024), як на такі, що мають преюдиційне значення, оскільки у цивільній справі №385/753/22 зроблено висновок лише щодо відсутності підстав для задоволення позову Банку про примусове стягнення заборгованості із ОСОБА_1 у зв`язку із недоведеністю позовних вимог.

Проте, юридичним нонсенсом є те, що суд, встановивши існування договірних правовідносин між ОСОБА_1 та ним, стягнув з ОСОБА_1 саме кредитну заборгованість, (яка виникла саме з договору), дійшов висновку про відсутність зобов`язань по сплаті процентів за користування кредитними грошовими коштами, оскільки нібито сторони не домовились про розмір і строки сплати процентів і повернення тіла кредиту, незважаючи на те, що позивач кілька років підряд виконував умови договору - користувався кредитними грошовими коштами та повертав їх у встановлений договором строк зі сплатою процентів.

Просило суд, скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що Банк знову намагається «просунути» до суду тези, які вже були предметом розгляду у судах різних інстанцій.

Відповідач, намагаючись заплутати суд, викладає в апеляційній скарзі ті обставини, які вже були предметом розгляду у суді першої та апеляційної інстанціях у справі №385/753/22.

Намагання повторно розглянути та оспорити одні й ті самі фактичні обставини з боку відповідача є грубим порушенням процесуального права та принципу остаточності судового рішення.

В апеляційній скарзі відповідач знову, як і під час розгляду справи №385/753/22, намагається просунути ідею про те, що ним було підписано договір про надання банківських послуг та якихось інших додатків, та що він є правомочним у повній частині, однак це не є так, і це вже було розглянуто судами по цивільній справі №385/753/22.

Тож, вважає, що доводи відповідача, щодо укладення договору разом з умовами кредитування тощо - є безпідставними, необґрунтованими та не доведеними належними та допустимими доказами.

Розглянувши апеляційну скаргу Банку у справі №385/753/22, суд апеляційної інстанції дослідив усі обставини та доводи Банку, і, за результатами розгляду справи, повністю підтвердив позицію суду першої інстанції про те, що Банк не має права на незаконно нараховані відсотки, та що він, ОСОБА_1 , повинен повернути Банку виключно тільки ту суму, яку фактично отримав, що вже і було зроблено.

Доводи відповідача про правомірність нарахування процентів за користування грошовими коштами є необґрунтованими з огляду на неукладеність договору кредитування, та вони не заслуговують на увагу, оскільки вже були предметом розгляду у суді по справі №385/753/22.

Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог, та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги, а саме: -визнати відсутнім право АТ «Універсал Банк» на стягнення з нього заборгованості у розмірі 22709,67 грн., яка наразі обліковується на його банківському рахунку у мобільному застосунку АТ «Універсал Банк» «Monobank»; -зобов`язати АТ «Універсал Банк» анулювати його грошове зобов`язання перед АТ «Універсал Банк» у розмірі 22709,67 грн. та відобразити нульовий баланс на його банківському рахунку у мобільному застосунку АТ «Універсал Банк» «Monobank»; -зобов`язати АТ «Універсал Банк» відобразити у власному бухгалтерському обліку факт відсутності його заборгованості перед АТ «Універсал Банк» на суму 22709,67 грн., яка наразі обліковується на його банківському рахунку у мобільному застосунку АТ «Універсал Банк» «Monobank».

В іншій частині рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 березня 2025 залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2023 року №385/756/22, яке постановою Київського апеляційного суду від 02 лютого 2024 року залишено без змін, позовні вимоги АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 задоволено частково, та стягнуто з останнього на користь Банку заборгованість за договором про надання банківських послуг «Monobank» у розмірі 7667,91 грн. -за наданим тілом кредиту, та витрати по сплаті судового збору у розмірі 762,85 грн.

Як вбачається з описової частини вищезазначеного рішення суду від 12 червня 2023 року, АТ «Універсал Банк» у липні 2022 звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у загальному розмірі 24973,93 грн. та витрат по сплаті судового збору у розмірі 2481 грн.

Відповідно до скріншоту мобільного додатку «Monobank», банком 06 червня 2022 року позивачу було нараховано суми заборгованості за кредитним договором: - 2481 грн. судових витрат та, відповідно, станом на день подачі позову розмір загальної заборгованості перед банком обліковувався в сумі 27418,93 грн.

22 червня 2022 року ОСОБА_1 на рахунок «Monobank» було сплачено суму у розмірі 8430,76 грн. (7667,91 грн. заборгованість за наданим тілом кредиту, та витрати по сплаті судового збору у розмірі 762,85 грн.), яка визнана рішенням суду від 12 червня 2023 року №385/756/22, що підтверджується скріншотом застосунку та розрахунком заборгованості наданим АТ «Універсал Банк».

Після проведення цього платежу на рахунку позивача відображається сума заборгованості у розмірі 18988,17 грн. (27418,93 грн. - 8430,76 грн.).

Крім того, 06 липня 2023 року відповідачем АТ «Універсал Банк» було нараховано позивачу для сплати судових витрат суму у розмірі 3721,50 грн. за подачу АТ «Універсал Банк» до Київського апеляційного суду апеляційної скарги на рішення суду від 12 червня 2023 року у справі №385/756/22.

Не зважаючи на те, що постановою Київського апеляційного суду від 02 лютого 2024 року апеляційна скарга АТ «Універсал Банк» залишена без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2023 року без змін, нараховані судові витрати у розмірі 3721,50 грн. списані не були.

У зв`язку з чим, загальний залишок заборгованості за наданим кредитом відповідно до розрахунку заборгованості за договором б/н від 12 липня 2018 року укладений між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 , який обліковується у позивача станом на 14 квітня 2024 року складає 22709,67 грн.

Позивач неодноразово звертався до АТ «Універсал Банк» із заявою про списання вищезазначеної заборгованості у розмірі 22709,67 грн., однак отримував відмову.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_1 в повному обсязі було виконано рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2023 року №385/756/22, а тому, суд першої інстанції вважав за необхідне визнати зобов`язання ОСОБА_1 припиненим, у зв`язку з його виконанням, проведеним належним чином, і таким чином, дійшов висновку, що відсутні підстави для подальшого обліковування суми заборгованості у розмірі 22709,67 грн., на банківському рахунку ОСОБА_1 у мобільному застосунку АТ «Універсал Банк» «Monobank».

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання відсутнім права АТ «Універсал Банк» на стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 22709,67 грн., яка наразі обліковується на банківському рахунку ОСОБА_1 у мобільному застосунку «Monobank», зобов`язання відповідача анулювати грошове зобов`язання ОСОБА_1 перед АТ «Універсал Банк» у розмірі 22709,67 грн., зобов`язання АТ «Універсал Банк» відобразити у власному бухгалтерському обліку факт відсутності заборгованості позивача перед АТ «Універсал Банк» на суму 22709,67 грн., яка наразі обліковується на його банківському рахунку задоволенню не підлягають, оскільки ці вимоги є наслідком визнання припиненим зобов`язання і в даний час є передчасними.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Як вбачається з положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У відповідності до положень ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняться виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі.

Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, оскільки належними та допустимим доказами підтверджено повне виконання ОСОБА_1 рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2023 року №385/756/22, яким з нього на користь АТ «Універсал Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором б/н від 12 липня 2018 року, а тому відсутні підстави для подальшого обліковування суми заборгованості у розмірі 22709,67 грн. на банківському рахунку ОСОБА_1 за вищевказаним кредитним договором.

Колегія суддів оцінує критично доводи апеляційної скарги про те, що суд, встановивши існування договірних правовідносин між ОСОБА_1 та Банком, стягнув з ОСОБА_1 лише кредитну заборгованість, проте дійшов висновку про відсутність зобов`язань по сплаті процентів за користування кредитними коштами, незважаючи на те, що позивач кілька років підряд користувався кредитними коштами та повертав їх у встановлений договором строк зі сплатою процентів, оскільки правовідносини між Банком та позивачем, щодо стягнення з останнього заборгованість за кредитним договором б/н від 12 липня 2018 року (тіла кредиту та процентів) були предметом розгляду у Києво-Святошинському районному суді Київської області (рішення від 12 червня 2023 року, справа №385/756/22) та Київському апеляційному суді (рішення від 02 лютого 2024 року, справа №385/756/22), та, відповідно, рішення набрало законної сили.

Розглянувши апеляційну скаргу АТ «Універсал Банк» у справі №385/753/22, суд апеляційної інстанції дослідив усі обставини та доводи АТ «Універсал Банк», і, за результатами розгляду справи, повністю підтвердив позицію суду першої інстанції про те, що АТ «Універсал Банк» не має права на незаконно нараховані відсотки, а тому ОСОБА_1 повинен повернути АТ «Універсал Банк» виключно тільки ту суму (тіло кредиту), яку фактично отримав.

Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Поняття преюдиційність (преюдиціальність) судового рішення безпосередньо пов`язана з конституційними нормами про: обов`язковість судового рішення авторитет і неупередженість правосуддя. Преюдиційні обставини - це обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили.

За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, учасники процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи.

Правовий висновок Верховного суду у справі №320/4938/17 встановлює, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Установлені у прийнятих раніше судових рішеннях факти мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова КГС ВС віл 26.11.2019 по справі №922/643/19).

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів, щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова КЦС ВС від 17.12.2019 по справі №641/1793/17).

З урахуванням вищезазначеного, особисте тлумачення апелянтом рішення по справі №385/753/22, яке набрала законної сили, та у якому встановлено суму заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, не може розглядатися судом як фактичні обставини, які мали місце бути.

Виклад у апеляційній скарзі тих обставин, які вже були предметом розгляду у суді першої та апеляційної інстанціях по справі №385/753/22, та намагання повторно розглянути та оспорити одні й ті самі фактичні обставини з боку АТ «Універсал Банк» є грубим порушенням процесуального права та принципу остаточності судового рішення.

Враховуючи вищезазначене, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно послався на висновки зроблені у рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 червня 2023 року по справі №385/753/22 та постанови Київського апеляційного суду від 02 лютого 2024 року по справі №385/753/22, як на такі, що мають преюдиційне значення, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки, як зазначено вище, обставини укладення та умови договору надання банківських послуг вже були досліджені під час розгляду справи №385/753/22, а тому такі обставини не потребують додаткового встановлення та дослідження у силу приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду, повторюють доводи відзиву на позовну заяву. При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу просить суд, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог, та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги, а саме: -визнати відсутнім право АТ «Універсал Банк» на стягнення з нього заборгованості у розмірі 22709,67 грн., яка наразі обліковується на його банківському рахунку у мобільному застосунку АТ «Універсал Банк» «Monobank»; -зобов`язати АТ «Універсал Банк» анулювати його грошове зобов`язання перед АТ «Універсал Банк» у розмірі 22709,67 грн. та відобразити нульовий баланс на його банківському рахунку у мобільному застосунку АТ «Універсал Банк» «Monobank»; -зобов`язати АТ «Універсал Банк» відобразити у власному бухгалтерському обліку факт відсутності його заборгованості перед АТ «Універсал Банк» на суму 22709,67 грн., яка наразі обліковується на його банківському рахунку у мобільному застосунку АТ «Універсал Банк» «Monobank». В іншій частині рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 березня 2025 залишити без змін.

Проте, розглянувши вказані вимоги відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що вони не можуть бути задоволені, виходячи з наступного.

Статтею 367 ЦПК України, визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Тобто, особа, яка не погоджується з ухваленим рішенням суду, не позбавлена права на його оскарження, однак, як вбачається, позивач ОСОБА_1 рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року в апеляційному порядку не оскаржував.

Таким чином, вимоги відзиву на апеляційну скаргу зводяться до невірного розуміння ОСОБА_1 вимог чинного законодавства, та не можуть розглядатися судом апеляційної інстанції як апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції.

Отже, судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності позовних вимог ОСОБА_1 , ухвалено обґрунтоване рішення про їх часткове задоволення.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба