ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/3272/24 Головуючий суддя І інстанції Каращук Т. О.
Провадження № 22-ц/818/508/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших видів кредиту
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Оганезова Олега Автанділовича на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09 вересня 2024 року, у справі №641/3272/24, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Фінтраст Україна до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року до Комінтернівського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ТОВ ФК ФІНТРАСТ УКРАЇНА до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту №5502061 від 07.02.2022 року у розмірі 97 610,00 гривень, відшкодування витрат по сплаті судового збору у розмірі 2 422, 40 гривень та витрат на правову допомогу у розмірі 10 000,00 гривень.

Позовна заява мотивована тим, що 07.02.2022 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» було укладено електронний договір № 5502061 про надання споживчого кредиту. Представник позивача вказував, що зазначений кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», затверджених наказом № 19-ОД від 05 січня 2022 року та розміщених на сайті https://creditplus.ua/ru/documents. Сума кредиту (загальний розмір) складає 20 000 грн (п. 1.3. Кредитного договору), строком 360 днів.

Вказано, що ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало йому кредит в сумі 20 000,00 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача. 09.03.2022 року відповідач не здійснив оплату процентів згідно графіку платежів та не повернув тіло кредиту. У зв`язку з введенням воєнного стану ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» було введено кредитні канікули відповідачу, за користування кредитними коштами на період з 25.02.2022 по 30.04.2022 року. У період з 01.05.2022 року по 06.11.2022 року було здійснено нарахування за стандартною процентною ставкою. Крім того, 24.06.2022 року ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» в індивідуальному порядку було здійснено списання нарахованих відсотків у сумі 23 681, 00 грн, задля того, щоб споживач міг виконати зобов`язання сплативши тіло кредиту, та повідомлено про це ОСОБА_1 , однак останній не скористався даною можливістю. Проценти нараховано позивачем за період з 07.11.2022 по 05.01.2023 року. Відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконав, що призвело до утворення заборгованості у розмірі 97 610,00 грн.

25.09.2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК ФІНТРАСТ УКРАЇНА» було укладено договір факторингу №25.09/23-Ф, згідно з умовами якого ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» відступив ТОВ «ФК ФІНТРАСТ УКРАЇНА» права грошової вимоги за кредитними договорами, в тому числі і щодо відповідача. Про відступлення права вимоги ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» повідомило відповідача шляхом направлення на електронну пошту повідомлення. З урахуванням викладеного, позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 97 610,00 гривень, витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 гривень та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000, гривень.

Ухвалою суду дану позовну заяву було передано на розгляд до Лозівського міськрайонного суду Харківської області за підсудністю.

14.06.2024 року вказана позовна заява надійшла для розгляду до Лозівського міськрайонного суду Харківської області.

В ухвалі про відкриття провадження за клопотанням позивача судом було витребувано у АТ Універсал Банк інформацію щодо підтвердження факту належності платіжної картки НОМЕР_1 ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), а також підтвердження факту зарахування коштів 07.02.2022 року на дану платіжну картку банком-емітентом якої є АТ Універсал Банк, у сумі 20000 грн від ТОВ АВЕНТУС УКРАЇНА ().

На виконання ухвали суду з АТ Універсал Банк надійшов лист, у якому підтверджено факт належності платіжної картки НОМЕР_1 ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ); факту зарахування коштів 07.02.2022 року на дану платіжну картку банком-емітентом якої є АТ Універсал Банк, у сумі 20000 грн. Представник банку зазначив, що у Банку відсутня інформація щодо призначення та рахунків відправників, у зв`язку з чим, підтвердити або спростувати факт того, що платіж був від ТОВ АВЕНТУС УКРАЇНА () банк не зміг.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09 вересня 2024 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Фінтраст Україна задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ФІНТРАСТ УКРАЇНА суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 97 610,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ФІНТРАСТ УКРАЇНА судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник ОСОБА_1 - адвокат Оганезов О.А. в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду було ухвалене з порушенням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню в повному обсязі.

Вказав, що позивачем до матеріалів справи не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження укладення договору кредиту, його дійсного змісту, надання кредиту позичальнику, розміру заборгованості.

Паперова копія електронного документа, електронного договору № 5502061 від 07.02.2022 року про надання споживчого кредиту (надалі Кредитний договір), наявна в матеріалах справи на аркушах 26-31, унеможливлює ідентифікацію його підписантів, зміст її не захищений від внесення правок та викривлення, а тому прийняття рішення на основі паперової копії електронного доказу не відповідає нормам статей 77, 78, 79, 95, 100 ЦПК України, ст. 1055 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг) та принципу безпосереднього дослідження доказів судом. Кредитний договір з додатками, надані Позивачем у копіях до матеріалів справи, не був укладений ні в якій формі: ні в паперовій ні в електронній, тому що відсутні підписані обома Сторонами у дату укладання оригінали, яких у наданій суду першій інстанції редакції не існує в природі.

Апелянт визнає можливість укладення договору в електронній формі, але заперечує факт його укладення в електронній формі, оскільки у вказаному документі відсутній підписаний обома Сторонами електронний підпис. Тому неможливо встановити, що саме цей текст Кредитного договору, переданий до матеріалів справи в паперовій формі, був погоджений і підписаний Сторонами у наданій до суду першої інстанції редакції. Нанесення на паперову копію електронного документа сукупності літер і цифр від імені Відповідача не свідчить про підписання оригіналу договору у наданій до матеріалів справи редакції. Оскільки Кредитний договір є двостороннім, він мав бути підписаний у дату його укладання в оригіналі обома його сторонами. Позивач у позові зазначає про наявність у нього оригіналу Кредитного договору з додатками, однак до суду не було надано оригіналу документу для усунення сумнівів у достовірності цього документу, який був виготовлений позивачем без погодження з відповідачем. Внаслідок цього відповідач, як споживач послуг поставлений у завідомо невигідне становище: в своїх інформаційно- телекомунікаційних системах такі надавачі послуг з мікрокредитування мають змогу встановлювати будь-які умови, фактично не ознайомлюючи з ними споживачів, що створює небезпідставні сумніви щодо їх добросовісної поведінки та ґрунт для можливих зловживань з боку первісного кредитора.

Зазначив, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення вказані докази не були перевірені на відповідність вимогам ст.ст. 77, 78, 79, 95, 100 ЦПК України, не перевірив електронні докази на цілісність та справжність інформації, яка в низ зазначена, суд безпосередньо не дослідив оригінали електронних документів, на які покликався позивач у своїх вимогах, а тому з порушенням норм ст.ст. 89, 213 ЦПК України помилково застосував норми матеріального права, а саме: ст.ст.1047, 1055 ЦК України, ст.ст.5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», ст.19 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Вказав, що позивачем не надано доказів того, що Відповідачу було надано його примірник Кредитного договору та додатків до нього, і у якій саме редакції, яка б забезпечувала його цілісність та справжність, а відтак наданий Кредитний договір не є підтвердженням наявності у позивача права вимоги до відповідача.

Зазначив, що картка обліку заборгованості, яка надана суду першої інстанції Позивачем, не є первинним бухгалтерським документом та доказом наявності заборгованості, оскільки не належить до засобів доказування, передбачених ст.76 ЦПК України. Сам розрахунок заборгованості є лише внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 13 травня 2020 року, справа №219/1704/17, провадження № 61-1211св19.

Надана Позивачем копія довідки про переказ грошових коштів іншою фінансовою компанією не є належним та допустимим доказом перерахування грошових коштів Відповідачу у зазначеному Позивачем розмірі суми кредиту 20.000,00 грн. саме за Договором № 5502061 від 07.02.2022 року про надання споживчого кредиту, оскільки в наданому документі відсутні повні реквізити отримувача та даний документ не є доказом фактичного перерахунку коштів з банківського рахунку саме від первинного кредитора на підставі вищевказаного кредитного договору. Надана за запитом суду банком довідка також не містить інформації для підтвердження перерахування кредитних коштів відповідачу на підставі вищевказаного договору кредиту, та що вказані грошові кошти належали первинному кредитору.

Надана Позивачем довідка іншої фінансової компанії містить лише перші та останні цифри 16-значного карткового рахунку, що не є достатнім для ідентифікації карткового рахунку Відповідача. Крім того, клопотання представника Позивача при поданні позовної заяви по даній справі про встановлення номеру картки Відповідача в установі банку, свідчить про відсутність у Позивача та у первісного кредитора доказів наявності інформації про платіжні реквізити Відповідача станом на момент укладання Кредитного договору, що є його обов`язковим реквізитом. Вказане свідчить про недоведеність Позивачем факту перерахування коштів саме Відповідачу і саме від первісного кредитора ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА».

Зауважує, що враховуючи обмеження, встановлені спеціальним законодавством, позивач не мав права застосовувати до Відповідача в період карантину з 01.03.2020 р. по даний час підвищені відсотки та інші платежі, включно по ст. 625 ЦК України, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором, і не мав права взагалі підвищувати процентну ставку (якщо він вважає це процентами, а не пенею). Отже, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення порушено вказані норми матеріального права, а саме: пункти 13, 15, 18 "Прикінцевих та перехідних положень" Цивільного кодексу України, пункти 6, 6-1 Розділу ІУ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування».

Стверджує, що надані до справи внутрішні Правила надання послуг первісним кредитором не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами Кредитного договору, оскільки на них немає підпису Відповідача, або про ознайомлення і погодження його змісту з Відповідачем. У справі відсутні належні і допустимі докази на підтвердження того, що саме ці Правила знав і розумів Відповідач у момент укладення Кредитного договору, а також те, що Умови містили вказані пункти в момент його підписання, або що в подальшому такі Умови не змінювались фінансовою установою первісного кредитора в односторонньому порядку. Отже, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права, а саме: ст.60 ЦПК України, оскільки застосування судом Правил надання коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» ґрунтуються на припущеннях щодо ознайомлення Відповідача із їх змістом та на припущенні відсутності змін вказаних правил в подальшому. Позивачем було надано до матеріалів справи копію повідомлення про відступлення права вимоги, але жодних доказів його отримання Відповідачем, як і доказів його відправлення Відповідачу Позивачем до матеріалів справи не надано.

У відзиві на скаргу позивач заперечив проти вказаних аргументів сторони відповідача.

На обґрунтування заперечень вказано, що кредитний договір укладений між ТОВ «Авентус Україна» та Відповідачем повністю відповідає вимогам чинного законодавства України, нормативно-правове регулювання укладання електронного Кредитного договору та процедура укладання електронного кредитного договору детально описана Позивачем в позовній заяві. Договір було укладено відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна». На підтвердження укладання Договору про надання споживчого кредиту з ТОВ «Авентус Україна», Позивачем було надано електронний доказ в паперовій формі, який було підписано шляхом зазначення одноразового ідентифікатора «A874788», який відповідно до вимог чинного законодавства був власноручно введений Відповідачем для електронного підпису, у відповідності до вимог частини 6 та 8 статті 11 і статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», що свідчить про те, що Відповідач ознайомився та погодився з умовами договору, а тому сторони досягли усіх істотних умов та уклали в належній формі Кредитний договір.

Щодо розрахунків та перерахування коштів, позивач зазначив, що оскільки ТОВ «Авентус Україна» не є банківською установою, тому позбавлене можливості відкривати будь-які рахунки для клієнтів, і, як наслідок, формувати платіжні доручення та виписки за такими рахунками не може. Як на підставу своїх вимог щодо стягнення заборгованості Товариством в свою чергу було надано розрахунок заборгованості по кредитному Договору, який оформлений належним чином як документ Товариства, що підписаний Директором ТОВ «Авентус Україна» та скріплений печаткою Товариства. При цьому чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування. Позивач вважає, що наданий розрахунок є належним та допустимим доказом утвореної заборгованості у цій справі.

Переказ коштів, виданих в рамках Кредитного договору здійснено шляхом перерахування на банківську картку № НОМЕР_1 , яку Відповідачем вказано особисто в заяві на отримання Кредиту та підтверджується копією довідки платіжного провайдера, зазначений Платіжний провайдер має відповідну Ліцензію Національного банку України на здійснення переказів коштів у національній валюті без відкриття рахунків та внесений в Державний реєстр фінансових установ, що підтверджується свідоцтвом.

Зазначено, що відповідно до п. 10 Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит), затв. Постановою Правління НБУ від 03 листопада 2021 року № 113 Договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на банківський рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача (далі - кредитна операція), з урахуванням вимог пункту 9 розділу ІІ цього Положення, повинні містити номер особистого електронного платіжного засобу споживача сторони договору, з використанням реквізитів якого кредитодавець здійснює кредитну операцію, у форматі ХХХХ НОМЕР_3 (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу).

Крім того, Платіжна банківська картка містить захищені та притаманні лише конкретній особі обов`язкові реквізити, які дають змогу ідентифікувати платіжну систему та емітента. Надання Кредитору відомостей щодо захищеного номера банківської карти для здійснення переказу грошових коштів, які відомі лише Відповідачу, свідчить що попередньо (до зарахування коштів), сторонами були узгоджені всі істотні умови договору, в тому числі і спосіб здійснення перерахування кредитних коштів відповідно до умов кредитного договору. Одночасно Позивач інформує, що платіжний провайдер надав первісному кредитору ТОВ «Авентус Україна» послуги з переказу грошових коштів відповідно до умов Договору про організацію переказу платежів. Отже, кредитні кошти Відповідачу перераховувалися за допомогою платіжного провайдера, що має відповідну ліцензію та у спосіб обумовлений умовами кредитного договору на банківську картку № НОМЕР_1 , що повною мірою відповідає вимогам чинного законодавства. Сума заборгованості за Договором розрахована у відповідності до картки обліку договору від ТОВ «Авентус Україна»). Як первісний кредитор, ТОВ «Авентус Україна» здійснив розрахунок відповідно до умов договору.

Також зазначено, що наданий позивачем розрахунок суми позову відповідає умовам вищевказаного кредитного договору.

Вказав, що у даному випадку проценти нараховано правомірно у межах погодженого строку надання кредиту, та у межах періоду автопролонгації відповідно до поденного розрахунку, що наданий до позовної заяви.

Враховуючи невиконання Відповідачем своїх боргових зобов`язань перед Кредитором 29 травня 2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», як клієнтом, та Позивачем, як фактором, було укладено Договір факторингу № 29-05/2023-Ф (далі Договір Факторингу) (Копія додається), згідно з умовами якого Клієнт відступив Фактору права грошової вимоги за Кредитним договором (Витяг з реєстру боржників, щодо Відповідача додається).

Щодо розрахунку судових витрат позивач послався на ч.1 ст. 1033, ч. 4 ст. 137 ЦПК України та на роз`яснення п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №10 від 17.10.2014 року про те, що витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Також послався на висновок постанови Великої Палати у справі № 910/12876/19, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Також у відзиві просив стягнути витрати на правову допомогу у апеляційній інстанції у розмірі 8000,00 грн.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із частинами 1, 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача адвоката Оганезова О.А., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним нормам цивільного процесуального права.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства, якщо це зобов`язання виникло з передбачених ст. 11 ЦК України підстав, зокрема з договорів та інших правочинів чи юридичних фактів.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами лише якщо доведений факт їх укладення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

07.02.2022 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» було укладено електронний договір № 5502061 про надання споживчого кредиту. Представник позивача вказував, що зазначений кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», затверджених наказом № 19-ОД від 05 січня 2022 року та розміщених на сайті https://creditplus.ua/ru/documents. Сума кредиту (загальний розмір) складає 20 000 грн (п. 1.3. Кредитного договору), строком 360 днів (а.с.26-31).

До копії Договору позивач додав копію паспорта споживчого кредиту підписаного відповідачем за допомогою електронного підпису (а.с.51-52).

На підставі наявних у справі документів (а.с.48-49, 113) суд першої інстанції вважав встановленим, що ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» свої зобов`язання перед відповідачем за кредитним договором виконало та надало йому кредит в сумі 20 000,00 грн, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача НОМЕР_1 ), яка згідно інформації наданої АТ Універсал Банк емітована на ім`я ОСОБА_1

З цих підстав суд висновував, що Відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором своєчасно не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на день звернення до суду становить 97 610,00 грн. Суд вказав, що вказане підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.32-47 ).

Суд на підставі копій відповідних договорів (а.с.53-62) також вважав встановленим, що 25.09.2023 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «ФК ФІНТРАСТ УКРАЇНА» було укладено договір факторингу №25.09/23-Ф, згідно з умовами якого ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» відступив ТОВ «ФК ФІНТРАСТ УКРАЇНА» права грошової вимоги за кредитними договорами, в тому числі і щодо відповідача

Про відступлення права вимоги ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» повідомило відповідача шляхом направлення на електронну пошту повідомлення (а.с.74).

За змістом статті 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Стаття 627 ЦК України та ст.6 ЦК України визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд першої інстанції на підставі копія витягу з Реєстру Боржників (а.с.63) вважав, що ТОВ «ФК ФІНТРАСТ УКРАЇНА» набуло права вимоги до відповідача за кредитним договором.

Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони були встановлені з порушенням вимог ст. 89 ЦПК України, без всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів щодо укладення кредитного договору та його виконання, що впливає на доведеність наявності у позивача права вимоги, яке йому було передано за договором факторингу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

За підставами заявленого позову та обставинами справи наявне у позивача право вимоги ґрунтується на придбанні права вимоги за договорами кредиту, а тому предметом доказування у даному випадку є вказані юридичні факти, які відповідно до вказаних норм ст.ст. 1054, 1055 ЦК України у сукупності з нормами ст. 1078 цього ж Кодексу свідчать про наявність обов`язку позичальника повернути отримані у кредит грошові кошти новому кредитору. Отже, позивач у даному випадку мав довести, що відповідач отримав кредитні кошти від первинного кредитора відповідно до умов відповідних кредитних договорів, та розмір цієї заборгованості, а відповідні документи з цього приводу він отримав на підставі договору факторингу з первинним кредитором.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст.ст. 77-81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач вказав, що кредитні договори, право вимоги за якими він набув на підставі договору факторингу, були укладені в електронній формі.

Відповідно до ст. 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

2. Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

3. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

4. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

5. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Всупереч вказаній нормі ст. 89 ЦПК України позивач не надав належних і допустимих доказів про те, що інформація, яка вказана у паперових копіях електронного документу, які він надав на підтвердження права вимоги - має цілісній характер, та не змінювалась після накладення відповідачем електронного цифрового підпису. Крім того, паперова копія цих договорів не містить цифрового підпису кредитора, цифровий підпис позичальника його не ідентифікує, оскільки у справі відсутні докази, що саме цей підпис йому належав на момент підписання договору. Наведені з цього приводу у доводах апеляційної скарги вищевказані заперечення щодо належності, достовірності та дійсності цих документів знайшли своє підтвердження.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

При цьому за змістом ч. 4, 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» та у світлі зазанченого у позові порядку укладення договорів в електронній формі у ІТС позвиача, сане на позивача покладається тягар доведення того, що вказаний у тексті договорів цифровий підпис належить відповідачу, а зміст цього договору не змінювався після його підписання.

Відповідно до вказаної норми Закону пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Згідно ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Статтею 12 цього Закону передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Однак, позивач не надав до суду належних і допустимих доказів на підтвердження ідентифікації позичальника при укладенні вищевказаних кредитних договорів та що наявний у цих договорах електронний цифровий підпис позичальника належить відповідачу, а тому у суду не було достатніх підстав для висновку, що ці договори були ним укладені, що свідчить про відсутність у позивача права вимоги за договорами факторингу.

Отже, позивач не надав до справи відповідних доказів, які надають можливість відповідно до вказаних у ст.ст. 76-81 ЦПК України верифікувати (перевірити достовірність) зміст наявних у справі паперових копій кредитних договорів, які були укладені у паперових копіях, а також що вони дійсно були укладені в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Авентус Україна» в електронній формі.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження № 61-7203св20).

Позивач вказав, що відповідач отримав кредит в ТОВ «Авентус Україна», яке відступило своє право вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна». Станом на день звернення до суду заборгованість за Кредитним договором складала 97610,00 грн.

Згідно правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №752/8842/14-ц та від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. У справах про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора, та чи існують ці права на момент переходу.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.

Дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення (постанова Верховного Суду від 14 червня 2023 року у справі №755/15965/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній уповноважений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.

Всупереч вимог ст. 89 ЦПК України суд першої інстанції не з`ясував, що у справі відсутні передбачені ст.ст. 76-80 ЦПК України докази на підтвердження дійсності права вимоги у позивача, які вважаються доведеними відповідно до презумпції правомірності правочину факторингу лише у разі наявності відповідних, належних, допустимих та достатніх, доказів заборгованості позичальника перед первинним кредитором.

Так. позивач дійсно не довів у передбаченому ст.ст. 81, 89 ЦПК України порядку, що він отримав від первинного кредитора право вимоги за вищевказаними кредитними договорами, список боржників та довідок про розмір заборгованості, про перерахування грошових коштів та отримання грошових коштів позичальником, які є похідними документами, які складені у односторонньому порядку кредитором, та не містять інформації, що ці грошові кошти належали первинному кредитору та були перераховані позичальнику на виконання вищевказаних кредитних договорів, за відсутності належних і допустимих доказів укладення кредитних договорів та бухгалтерських документів про виконання первинним кредитором умов кредиту (надання саме кредитором обумовлених кредитними договорами грошових коштів), - не є достатніми доказами виникнення у позичальника зобов`язань їх повернути позивачу.

Позивач не довів факт виникнення зобов`язальних правовідносин між сторонами, зокрема, шляхом укладання договору кредиту між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції на підтвердження факту перерахування кредитних коштів від первинного кредитора до позичальника помилково, з порушенням вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України взяв довідку ТОВ «ФК «Контрактовий дім» від 06.10.2023 №3315 про те, що операція по прийняттю коштів від ТОВ «Авентус Україна» в розмірі 20000 грн 07.02.2022 о 12:21 на рахунок НОМЕР_1 проведена успішно, № транзакції . Згідно копії договору №087/20-П від 08.07.2020 між ТОВ «ФК «Контрактовий Дім» та ТОВ «Авентус Україна» було укладено договір про надання послуг з переказу платежів. ТОВ «ФК «Контрактовий Дім» має ліцензію на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунків. Однак, вказана довідка не містить інформації про те, що вказані грошові кошти належали ТОВ «Авентус Україна» та що вони були перераховані саме на рахунок відповідача (а.с.48-49). Суд не звернув уваги, що такий належний доказ, виписка з банківського рахунку кредитора ТОВ «Авентус Україна» відповідно до процесуального обов`язку доказування підстав заявленого позову, передбаченого ст.ст. 12, 81 ЦПК України, має надаватися позивачем.

Суд також всупереч вимог ст. 89 ЦПК України помилково вважав достатнім для доведення факту перерахування первинним кредитором кредитних коштів відповідачу довідку АТ «Універсал Банк» від 09.07.2024 №БТ4370, у якій підтверджено факт належності платіжної картки НОМЕР_1 ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ); факт зарахування коштів 07.02.2022 року на дану платіжну картку банком-емітентом якої є АТ Універсал Банк, у сумі 20000 грн. Суд не надав належної оцінки наявному у вказаній довідці застереженню Представника банку про те, що у Банку відсутня інформація щодо призначення та рахунків відправників, у зв`язку з чим, підтвердити або спростувати факт того, що платіж був від первинного кредитора, ТОВ АВЕНТУС УКРАЇНА (), - банк не може, що у сукупності з іншими вищевказаними доказами не надає суду достатніх підстав вважати доведеним підставу позову виконання кредитором обов`язку по наданню кредитних коштів позичальником (а.с.113).

За недоведеності підстав позову у відповідача не виникає процесуального обов`язку їх спростовування, що випливає зі змісту принципу змагальності, ст. 12 ЦПК України. Принцип «негативного доказу» є застосований лише у разі повного доведення позивачем тих фактів, на які він покликався в якості підстав своїх позовних вимог. Тому за недоведеності позивачем необхідних для виникнення у відповідача юридичного обов`язку повернення грошових коштів покладення на відповідача процесуального обов`язку спростування недоведених підстав позову не відповідає принципу змагальності, ст. 12 ЦПК України.

Наведені з цього приводу доводи скарги знайшли своє підтвердження в матеріалах справи та спростовуються висновку суду першої інстанції про доведеність позовних вимог. Наведені у відзиві на апеляційну скаргу аргументи належними, допустимими та достатніми доказами також не доведені та не спростовують вищевказані мотиви суду апеляційної інстанції, тому колегія суддів їх відхиляє.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом - картки обліку договору, ОСОБА_1 станом на 24.09.2023 має заборгованість перед кредитором в сумі 97610,00 гривень, з яких основний борг - 20000 гривень, заборгованість за процентами 77610,00 гривень. Проценти розраховані за зниженою ставкою по 24.02.2022, включно, за стандартною ставкою з 01.05.2022 (а.с.32-46).

Колегія суддів звертає увагу, що вказаний розрахунок є одностороннім розрахунковим документом, не ґрунтується на об`єктивних даних бухгалтерського обліку та не відповідає вимогам, які висуваються до бухгалтерських документів, наведені з цього приводу доводи скарги також знайшли своє підтвердження в матеріалах справи.

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, передбачено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що лише банківські виписки з рахунків кредитора та позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують отримання кредитних коштів на банківський рахунок позичальника, які мають необхідні записи про операції, які були здійснені протягом операційного дня, та є належним підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за банківським рахунком кредитора та картковим рахунком позичальника є належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 28 серпня 2023 року у справі № 206/3009/15 (провадження № 61-5576св23).

За таких обставин судова колегія вважає, що позов не доведений, а тому у його задоволенні з цих підстав слід відмовити.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив своє рішення при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушив норми процесуального права та неправильне застосував вищевказані норми матеріального права, тому відповідно до п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України оскаржене рішення суду необхідно скасувати повністю та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову, за недоведеності заявлених підстав.

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Оганезова Олега Автанділовича - задовольнити.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09 вересня 2024 року - скасувати.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Фінтраст Україна до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 22 вересня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії Ю.М. Мальований.

О.Ю. Тичкова.