"23" вересня 2025 р.
Справа № 642/4434/25
Провадження № 2/642/1571/25
РІШЕННЯ

Іменем України

15 вересня 2025 року м. Харків

Холодногірський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді- Бородіної О.В.,

за участю секретаря Брус М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Харкова, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за електричну енергію, -

ВСТАНОВИВ:

До Холодногірського районного суду м. Харкова звернувся представник Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства Харківенергозбут заборгованість за електричну енергію, що утворилась за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.01.2022р. по 01.06.2025р. в розмірі 22095,95 грн., та понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що за адресою: АДРЕСА_1 , фактично спожито електричну енергію, договір вважається укладеним на умовах типового договору та комерційної пропозиції, що розміщена на сайті zbutenergo.kharkov.ua. За період з 01.01.2022р. по 01.06.2025р за вказаною адресою згідно переданих у відповідності до вимог п. 11 Постанови №312, п. 4.3 ПРРЕЕ, п. 1.1 Розділу ІХ Кодексу комерційного обліку від оператора системи розподілу АТ «Харківобленерго» показань приладів обліку проведено нарахування за електричну енергію у розмірі 22095,95 грн. Проте, вказану суму боргу відповідач не сплатила, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за електричну енергію у вказаному розмірі. Несплата відповідачем вартості використаної електроенергії шкодить інтересам товариства, а тому ПрАТ "Харківенергозбут" вимушене звернутись до суду із даним позовом. У відповідності до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 433810061 від 02.07.2025, Відповідач є власником 1/2 частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування, серія та номер: 422, виданого 06.03.2017 приватним нотаріусом ХМНО ХО Івановою О.В. та договору про поділ спільного майна подружжя, серія та номер: 2832, виданого 20.12.2017 приватним нотаріусом ХМНО Івановою О.В. та 1/2 частини житлового будинку на підставі договору дарування, серія та номер: 451, виданого 10.03.2017 приватним нотаріусом ХМНО ХО Івановою О.В. та договору про поділ спільного майна подружжя, серія та номер: 2832, виданого 20.12.2017 приватним нотаріусом ХМНО Івановою О.В. Посилається на те, що відповідач ОСОБА_1 є власником будинку за адресою АДРЕСА_1 , є фактичне споживання електричної енергії за вказаною адресою, а також є сплата за спожиту електричну енергію не у спірний період, все це є доказом приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 01.01.2019. Отже, відповідач є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , право власності на це майно підтверджується матеріалами справи, тому вона повинна відповідати за зобов`язаннями по сплаті за спожиту електричну енергію, адже саме на власника покладено обов`язок утримувати належне йому майно, в тому числі, сплачувати надані житлово-комунальні послуги. Добровільно борг, що утворився за відповідачем, не був оплачений, тому представник позивача звернувся до суду з позовом.

Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 31.07.2025 за позовною заявою відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву ПрАТ «Харківенергозбут», в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог ПрАТ «Харківенергозбут» у повному обсязі. Також одночасно із відзивом відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності, та про винесення судом окремої ухвали щодо позивача.

На обгартування відзиву зазначає, зокрема, що позивачем не надано суду договору, який був би підписаний споживачем ОСОБА_1 . Також посилається на те, що законодавством не передбачено укладання договору про постачання електричної енергії з постачальником універсальних послуг, а користувач/індивідуальний споживач не зобов`язаний укладати договір про постачання електроенергії з постачальником універсальних послуг. Посилається на те, що населення, як індивідуальний споживач повинно бути безперервно забезпечене стратегічно надважливими комунальними ресурсом та послугами за мінімально низькими тарифами і не має обов`язку заключати комерційні договори і замовляти послуги за ринковими цінами у приватних організацій. Відповідач вказує, що підстав для вимоги позивача не існує, оскільки немає порушеного права позивача у зв`язку з відсутністю належного зобов`язання - відсутністю договору - відсутністю підстав виникнення обов`язку сплачувати комерційну універсальну послугу, будь-яке нарахування коштів без договору відповідач вважає незаконним і таким, що не підлягає оплаті, тому будь-які вимоги вважає є неправомірними. Також відповідач вказує, що позивачем не надано доказів дотримання ліцензійних умов, з приводу чого просить винести окрему ухвалу відносно позивача, при цьому посилаючись на те, що в постанові НКРЕКП «Про видачу ліцензій з постачання електричної енергії споживачу ТОВ "ЕНЕРГОГАЗРЕЗЕРВ", ТОВ «ОДЕСЕНЕРГОТРЕЙД» та ПРАТ «XАРКІВЕНЕРГОЗБУТ» , від 19 червня 2018 року, № 505, позивач визначений як споживач, а не надавач комунальних послуг. Вказує, що Постанова № 505 не є ліцензією та не набула чинності, тому що не зареєстрована в Мінюсті, не засвідчена підписом і печаткою уповноваженої особи. На переконання відповідача вказане є правопорушенням, а саме провадження господарської діяльності без державної реєстрації як суб`єкта господарювання, що є порушенням ліцензійних умов діяльності. Крім того, вказує, що ліцензійних умов провадження господарської діяльності з універсальної послуги постачання (продажу) електричної енергії індивідуальному споживачу немає, взагалі, що також є правопоорушенням. А також, що позивач не має на балансі самостійного відокремленого майна відповідно частини 3 статті 265 ГКУ, що є порушенням ліцензійних умов діяльності, та позивач не має своїх електричних мереж та електричної енергії, відповідно немає чим і що постачати. Вказує, що надання неіснуючої універсальної послуги з постачання/продажу електроенергії є фальсифікованою послугою (неіснуючою) та є шахрайством. Електричні мережі в Україні призначені тільки для розподілу електричної енергії і не призначені для продажу електричної енергії. Вказує, що використання позивачем електричних мереж не за призначенням є незаконним.

У відповіді на відзив представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог та вважає необгрунтованими доводи наведені у відзиві з наступних підстав.

Щодо відсутності підписаного договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг.

Договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (далі Договір) є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови постачання електричної енергії виключно побутовим та малим непобутовим споживачам (далі Споживач) постачальником універсальних послуг (далі Постачальник) та укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України шляхом приєднання Споживача до цього Договору. Умови цього Договору розроблені відповідно до Закону України Про ринок електричної енергії (далі Закон) та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою НКРЕКП від 14 березня 2018 року № 312 (далі Правила, ПРРЕЕ), та є однаковими для всіх споживачів. Типовий договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, комерційна пропозиція, копія ліцензії на провадження відповідної діяльності та копії інших документів ПрАТ Харківенергозбут розміщені на його сайті для публічного доступу: zbutenergo.kharkov.ua

У відповідності до абзацу вісімнадцятого пункту 13 розділу XVII Закону передача постачальнику універсальних послуг персональних даних побутових та малих непобутових споживачів під час здійснення заходів з відокремлення оператора системи розподілу не потребує отримання згоди та повідомлення таких споживачів про передачу персональних даних і вважається такою, що здійснена в загальносуспільних інтересах з метою забезпечення постачання електричної енергії споживачам.

Відповідно до п. 5.1.2 ПРРЕЕ, оператор системи зобов`язаний при застосуванні процедур зміни/заміни електропостачальника за сукупністю споживачів надавати новому електропостачальнику інформацію про споживачів, приєднаних до його системи, яким здійснював продаж електричної енергії попередній електропостачальник, в обсягах та порядку, визначених цими Правилами.

Так на виконання Постанови № 1268 від 26.10.2018 та п. 5.1.2 ПРРЕЕ попереднім постачальником електричної енергії до ПрАТ Харківенергозбут було передано інформацію щодо побутового споживача ОСОБА_1 , на яку відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 4.27 ПРРЕЕ, у разі звільнення приміщення та/або остаточного припинення користування електричною енергією споживач зобов`язаний повідомити електропостачальника та оператора системи або основного споживача про намір припинити дію відповідних договорів не пізніше ніж за 20 робочих днів до дня звільнення приміщення та/або остаточного припинення користування електричною енергією та надати заяву щодо розірвання договорів і в цей самий термін здійснити сплату всіх видів платежів, передбачених відповідними договорами, до заявленого споживачем дня звільнення приміщення та/або остаточного припинення користування електричною енергією включно. У разі неповідомлення або несвоєчасного повідомлення споживачем електропостачальника та (за наявності відповідного договору) оператора системи або основного споживача про звільнення приміщення та/або остаточне припинення користування електричною енергією споживач зобов`язаний здійснювати оплату спожитої на таких об`єктах електричної енергії та інших платежів виходячи з умов відповідних договорів.

В свою чергу Відповідач не звертався ані до ПрАТ Харківенергозбут як до постачальника електричної енергії, ані до АТ Харківобленерго як до оператора системи розподілу, з повідомленням про намір звільнення приміщення та/або остаточного припинення користування електричною енергією та намір припинити дію укладених договорів.

Щодо тверджень Відповідача про порушення Позивачем ліцензійних умов діяльності та винесення щодо цього окремої ухвали, представник позивача зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про ринок електричної енергії» державна політика в електроенергетиці спрямована на забезпечення надійного, безпечного постачання електричної енергії та створення умов для ефективного функціонування ліквідного ринку електричної енергії. Натомість, у Товариства утворилася значна дебіторська заборгованість, що виникла у зв`язку з встановленням воєнного стану, зокрема з втратою важелів впливу на споживачів після прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 05.03.2022 № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», а саме: втрати можливості нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги населенням, припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі послуги населенням, та прийняття низки інших нормативно-правових документів, що обмежують електропостачальника у здійсненні своїх прав щодо грошових зобов`язань споживачів електричної енергії.

Окремо зауважує, що Товариство є не лише постачальником електричної енергії споживачу, а виконує спеціальні обов`язки відповідно до «Положення про покладення спеціальних обов`язків на учасників ринку електричної енергії для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку електричної енергії», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 5 червня 2019 р. № 483 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 11 серпня 2021 р. № 859) (далі Постанова № 483).

Згідно п. 1 Постанови № 483 «З метою забезпечення загального економічного інтересу в електроенергетичній галузі України, необхідного для задоволення інтересів громадян, суспільства і держави, та забезпечення сталого довгострокового розвитку електроенергетичної галузі і конкурентоспроможності національної економіки на учасників ринку відповідно до статті 62 Закону України «Про ринок електричної енергії» у порядку, передбаченому цим Положенням, тимчасово покладаються спеціальні обов`язки».

Згідно п. 4 Постанови № 483 спеціальні обов`язки покладаються зокрема на постачальників універсальних послуг. Товариство є постачальником електричної енергії споживачу відповідно до ліцензії, виданої постановою НКРЕКП від 19.06.2018 № 505, на якого постановою НКРЕКП від 26.10.2018 № 1268 покладено виконання функції постачальника універсальних послуг на території Харківської області.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі Регулятор), є постійно діючим центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який утворюється Кабінетом Міністрів України.

Особливості спеціального статусу Регулятора обумовлюються його завданнями і повноваженнями та визначаються цим Законом, іншими актами законодавства і полягають, зокрема, в особливостях організації та порядку діяльності Регулятора, в особливому порядку призначення членів Регулятора та припинення ними повноважень, у спеціальних процесуальних засадах діяльності Регулятора та гарантії незалежності в прийнятті ним рішень у межах повноважень, визначених законом, встановленні умов оплати праці членів та працівників Регулятора.

Регулятор є колегіальним органом, що здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Згідно ч. 2 ст. 3 Закону України Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг регулятор здійснює державне регулювання шляхом: 1) нормативно-правового регулювання у випадках, коли відповідні повноваження надані Регулятору законом; 2) ліцензування діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг; 3) формування цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг та реалізації відповідної політики у випадках, коли такі повноваження надані Регулятору законом; 4) державного контролю та застосування заходів впливу; 5) використання інших засобів, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг регулятор здійснює державний контроль за дотриманням суб`єктами господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, та суб`єктами, що належать до особливої групи споживачів у розумінні Закону України "Про ринок електричної енергії", законодавства у відповідних сферах та ліцензійних умов шляхом проведення планових та позапланових виїзних, а також невиїзних перевірок відповідно до затверджених ним порядків контролю.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг перевірка проводиться на підставі рішення Регулятора.

Отже, враховуючи вищевикладене, встановлення порушення ліцензійних умов електропостачальником є дискреційними повноваженнями НКРЕКП.

Також, представник позивача зазначає про хибне застосування Відповідачем Закону України Про ліцензування видів господарської діяльності, яким начебто регулюється ліцензійна діяльність ПрАТ Харківенергозбут. Оскільки, відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 2 Закону України Про ліцензування видів господарської діяльності дія цього Закону не поширюється на ліцензування таких видів господарської діяльності, як діяльність у сфері електроенергетики, що здійснюється відповідно до законів України "Про ринок електричної енергії", "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг".

Щодо зазначення Відповідача про прибуток який йде в офшори зазначає, що це є лише суб`єктивною думкою Відповідача.

Також представник позивача зазначає про безпідставне посилання відповідача на Господарський кодекс України, адже відносини між побутовим споживачем та постачальником електроенергії не регулюються Господарським кодексом України, оскільки він застосовується до відносин за участю суб`єктів господарювання. Відносини споживачів, які використовують електроенергію для власних побутових потреб, регулюються Правилами роздрібного ринку електричної енергії, які встановлюють порядок укладання договорів та права й обов`язки сторін.

Щодо посилання Відповідача на положення Закону про ЖКП, згідно яких населення, як індивідуальний споживач повинно бути безперервно забезпечене стратегічно надважливими комунальними ресурсом та послугами за мінімально низькими тарифами і не має обов`язку заключати комерційні договори і замовляти послуги за ринковими цінами у приватних організацій, зазначає, що Закон України «Про житлово-комунальні послуги» не містить відповідних положень.

Однак, Закон України «Про житлово-комунальні послуги» містить чітке визначення поняття як «індивідуальний споживач».

Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Згідно із пунктом другим частини першої статті 5 Закону України «Про житлово комунальні послуги» постачання електричної енергії відноситься до комунальних послуг. Хоч у частині першій статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Такому праву прямо відповідає положення пункту 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Абзацом другим ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2023 року у справі № 607/2611/22.

Згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.»

Оскільки ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , на неї покладено обов`язок утримання свого майна у тому числі з оплати комунальних та інших наданих їй послуг.

Посилаючись на зазначене, вказує, що Відповідач намагається ввести суд в оману та уникнути відповідальності за зобов`язанням по сплаті заборгованості за спожиту електричну енергію.

Щодо тверджень Відповідача, що електрична енергія є виключно власністю Українського народу, зазначає натспуне.

Відповідно до п. 26 ч. 1 ст. 1 Закону електрична енергія - енергія, що виробляється на об`єктах електроенергетики і є товаром, призначеним для купівлі-продажу.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону виробництво електричної енергії - діяльність, пов`язана з перетворенням енергії з енергетичних ресурсів будь-якого походження в електричну енергію за допомогою технічних засобів, крім діяльності із зберігання енергії.

Отже, електрична енергія є результатом господарської діяльності, оскільки її виробництво, передача та розподіл здійснюються суб`єктами господарювання, що мають ліцензії на таку діяльність, і продаються споживачам як товар або послуга.

Також позивач вважає безпідставними доводи відповідача щодо непогодження із тарифами на електроенергію.

Тарифи на електроенергію в Україні передбачені постановами Кабінету Міністрів України, який встановлює фіксовану ціну для населення. Також зазначає, про хибне твердження Відповідача, щодо встановлення тарифів НКРЕКП, оскільки з 01.07.2019 у НКРЕКП відсутні повноваження щодо встановлення цін (тарифів) на електричну енергію для побутових споживачів (населення). На сьогоднішній день діє єдиний фіксований тариф для побутових споживачів у розмірі 4,32 грн/кВт·год з 1 червня 2024 року, який було затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 483 від 05.06.2019 року. Також, наголошує, що Відповідач помиляється стверджуючи, щодо зазначена Постанова не зареєстрована в Єдиному державному реєстрі нормативно правових актів Міністертва юстиції України.

Також, позивач вказує, що заява про застосування строків позовної давності безпідставна, адже період заявлений у позову в межах строку позовної давності, із врахуванням Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (№ 2120-IX) яким розширено обставини зупинення позовної давності.

У запереченнях відповідач наполягала на своїй позиції, та просила відмовити у задоволенні позовних вимог, та стягнути з позивача понесені нею витрати на судовий розгляд. Вказувала, що позивач навмисно вводить відповідача в оману, підмінює поняття та маніпулює ними, діє та виконує постанови та накази НКРЕКП, які до людини громадянина/користувача не відносяться.

Також вказувала, що з 2009 році за участі представника підприємства Харківобленерго було надано Типовий договір за адресою відповідача для підпису та його узгодження, який провів відповідні роз`яснення щодо нього. Відповідач до початку військової агресії, коли мала достатньо коштів для оплати комунальних послуг, сплачувала «рахунки», та вважала, що кошти надходять в державний бюджет.

Посилання позивача на те, що відповідачем було сплачено від 01.01.2019 року «рахунки» позивача, як вказує відповідач, не є доказом приєднання до умов договору про постачання електроенергії з постачальником універсальних послуг, про який відповідач не знала, з яким не була ознайомлена та не була особисто проінформована про існування такого на сайті. Відповідач платила, бо вважала, що платить за договором від 2009 року. Про існування «публічного договору від 01.01.2019 року», на який посилається позивач в відповіді, відповідач дізналась нещодавно, коли почали приходить буклети про стягнення «боргу». Відповідач посилається на те, що Типовий публічний договір на сайті позивача не є доказом обов`язковості приєднання до нього людини громадянина/користувача, який призначений для юридичних та фізичних осіб - підприємців (споживачів) та для кожного, хто звернеться за бажанням. Цей договір відноситься до комерційних (господарських) договорів (ст. 179 . ГКУ), який є офертою/пропозицією приєднатись та не є обов`язком. Розташування в інтернеті публічного договору, не доведеного до ознайомлення кожним є підтвердженням його недержавності та необов`язковості.

Також відповідач вважає, що встановлені тарифи не враховують прожитковий мінімум громадян, та призводить до неможливості їх оплати.

Відповідач вказує, що відсутній нормативно-правовий акт, яким встановлено, що пенсія є підставою для визначення платоспроможності людини та накладення зобов`язань з оплати послуг постачання електричної енергії. Та вона відноситься до незахищених верств населення - не працюючий пенсіонер, тож не є суб`єктом, який зобов`язаний сплачувати кошти за комунальні послуги із своєї соціальної виплати, яка не є доходом, і жодного доходу вона не отримує, крім пенсійної виплати.

До заперечень відповідачем також було подано клопотання про винесення окремої ухвали, якою зобов`язати Кабінет Міністрів України встановити тарифи за газ, за воду. За електроенергію для осіб, які втратили працездатність та отримують пенсію в розмірі нижче від мінімальної пенсії.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.

Вимоги ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачають, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим ЦПК України випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані (у письмовій або електронній формі, речовими об`єктами, висновками експертів, показаннями свідків), на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України в цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, згідно якого кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 433810061 від 02.07.2025, ОСОБА_1 є власником 1/2 частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування, серія та номер: 422, виданого 06.03.2017 приватним нотаріусом ХМНО ХО Івановою О.В. та договору про поділ спільного майна подружжя, серія та номер: 2832, виданого 20.12.2017 приватним нотаріусом ХМНО Івановою О.В., та 1/2 частини житлового будинку на підставі договору дарування, серія та номер: 451, виданого 10.03.2017 приватним нотаріусом ХМНО ХО Івановою О.В. та договору про поділ спільного майна подружжя, серія та номер: 2832, виданого 20.12.2017 приватним нотаріусом ХМНО Івановою О.В..

Згідно довідки керівника центру Холодногірського РРСЦ ПрАТ «Харківенергозбут», за адресою: Нижня Гиївська, буд. 21 у м. Харкові, особовий рахунок № НОМЕР_1 , споживач ОСОБА_1 , станом на 01.06.2025 до показань розрахункового засобу комерційного обліку за ним значиться заборгованість за спожиту електричну енергію в розмірі 22095,95 грн., яка на даний час не сплачена.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Тобто, положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

Відповідно до частин 1, 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відповідно до частини 2 статті 714 ЦК України до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Правові, економічні та організаційні засади діяльності в електроенергетиці на час виникнення спірної заборгованості регулювалися Законом України «Про електроенергетику», яким врегульовувалися відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, забезпеченням енергетичної безпеки України, конкуренцією та захистом прав споживачів і працівників галузі; «Правилами користування електричною енергією для населення», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №1357 від 26.07.1999 (далі - ПКЕЕ), а також Правилами користування електричною енергією для населення (далі - ПКЕЕН), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.07.1996 №28.

Згідно ст. 1 Закону України «Про електроенергетику», фізична особа, що використовує енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю є споживачем електричної енергії.

Відповідно до статті 2 вказаного Закону він регулює відносини, що виникають у зв`язку з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, державним наглядом за безпечним виконанням робіт на об`єктах електроенергетики незалежно від форм власності, безпечною експлуатацією енергетичного обладнання і державним наглядом за режимами споживання електричної і теплової енергії, а також з централізованим диспетчерським (оперативно-технологічним) управлінням.

Статтею 26 Закону України «Про електроенергетику» зазначено, що споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником.

Згідно статті 27 Закону України «Про електроенергетику», правопорушення в електроенергетиці тягне за собою встановлену законодавством України цивільну, адміністративну і кримінальну відповідальність. Правопорушеннями в електроенергетиці, зокрема, є: крадіжка електричної і теплової енергії, самовільне підключення до об`єктів електроенергетики і споживання енергії без приладів обліку; порушення правил користування енергією.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері; енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕКП) від 26.10.2018 № 1268 «IIро затвердження Методичних рекомендацій щодо передачі даних побутових та малих побутових споживачів постачальнику електричної енергії, на якого відповідно до Закон України «Про ринок електричної енергії» покладається виконання функції універсальної послуги на закріпленій території», передбачено, що на території Харківської області такі: постачальником визначено ПрАТ «Харківенергозбут».

ПрАТ «Харківенергозбут» має ліцензію з постачання електричної енергії (постанова НКРЕКП від 19.06.2018 № 505).

Договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (далі Договір) є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умов, постачання електричної енергії виключно побутовим та малим непобутовим споживача (далі Споживач) постачальником універсальних послуг (далі Постачальник) укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 ЦК України шляхом приєднання Споживача до цього Договору. Умови цього Договору розроблені відповідно до Закону України «Про ринок електричної енергії» (далі Закон) та «Правил роздрібного ринку електричної енергії» (далі Правил), затверджених Постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 312 (далі ПРРЕЕ), та є однаковими для всіх споживачів.

Типовий договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, комерційна пропозиція, копія ліцензії на провадження відповідної діяльності та копії інших документів ПрАТ «Харківенергозбут» розміщені на його сайті для публічного доступу: zbutenergo.kharkov.ua.

Абзацом п`ятим пункту 13 розділу XVII Закону передбачено, що фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії.

У відповідності до абзацу вісімнадцятого пункту 13 розділу XVII Закону передача постачальнику універсальних послуг персональних даних побутових та малих непобутових споживачів під час здійснення заходів з відокремлення оператора системи розподілу не потребує отримання згоди та повідомлення таких споживачів про передачу персональних даних і вважається такою, що здійснена в загальносуспільних інтересах з метою забезпечення постачання електричної енергії споживачам.

Згідно п. 48 ПКЕЕ побутовий споживач несе відповідальність згідно із законодавством за прострочення терміну внесення платежів за електричну енергію; порушення правил користування електричною енергією тощо.

Статтею 714 Цивільного кодексу України(надалі ЦК України) зазначено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Згідно з пунктом 1.1.2. Правил, договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг є домовленість між постачальником універсальних послуг та побутовим або малим непобутовим споживачем, або іншим споживачем, який відповідно до законодавства має право на отримання універсальних послуг, яка передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу постачальником універсальних послуг за цінами постачальника універсальних послуг.

Побутовий споживач - індивідуальний побутовий споживач (фізична особа, яка використовує електричну енергію для забезпечення власних побутових потреб, що не включають професійну та/або господарську діяльність) або колективний побутовий споживач (юридична особа, створена шляхом об`єднання фізичних осіб - побутових споживачів, яка розраховується за електричну енергію за показами загального розрахункового засобу обліку в обсязі електричної енергії, спожитої для забезпечення власних побутових потреб таких фізичних осіб, що не включають професійну та/або господарську діяльність).

Відповідно до пункту 1.2.8. Правил, постачальник універсальних послуг здійснює постачання електричної енергії на підставі договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, який розробляється постачальником універсальних послуг на основі Типового договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (додаток 6 до цих Правил) та укладається в установленому цими Правилами порядку. Постачальник універсальної послуги не може відмовити побутовому та малому непобутовому споживачу, електроустановки якого розташовані на території діяльності постачальника універсальної послуги, в укладенні такого договору.

Згідно з п. 7 постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14 березня 2018 року № 312, договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг укладається шляхом приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, опублікованого в засобах масової інформації та на веб-сайті постачальника, шляхом оплати рахунка, отриманого від постачальника універсальної послуги, або фактичного споживання будь-яких обсягів електричної енергії (за умови надання рахунка постачальником універсальної послуги), або підписання заяви-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг.

Пунктом 4.12. Правил передбачено, що розрахунки між споживачем та електропостачальником (іншими учасниками роздрібного ринку, якщо вони беруть участь у розрахунках) здійснюються згідно з даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку в порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку, про обсяги поставленої, розподіленої (переданої) та купленої електричної енергії. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну.

Рахунок за спожиту електричну енергію оплачується: протягом 10 робочих днів від дня отримання рахунка побутовим споживачем; в інший термін, передбачений договором, але не пізніше 20 календарного дня після закінчення розрахункового періоду.

Сторони по справі перебувають у фактичних договірних відносинах.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 №1875-ІV, законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 1частини 1 статті 7 вказаного Закону передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

При цьому, такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 2статті 7 Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та є усталеним у практиці Верховного Суду, зокрема, підтриманий у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 761/48615/18-ц, провадження № 61-14819 св 20, від 09 червня 2021 року у справі № 303/7554/16-ц, провадження № 61-20523св19, від 28 липня 2021 року у справі № 554/7740/17, провадження № 61-13603св19.

Згідно з п. 5.10 Договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг оплата рахунка постачальника має бути здійснена споживачем у строк, визначений в комерційній пропозиції, яка є додатком 3 до цього договору. За умовами п. 3 комерційної пропозиції розрахунковим періодом є календарний місяць; оплата електричної енергії, в тому числі послуги з розподілу електричної енергії, здійснюється споживачем один раз за фактичний обсяг відпущеної електричної енергії, визначеного за показами розрахункових засобів обліку (або розрахунковим шляхом), на підставі виставленого рахунку споживачу постачальником, в якому зазначаються сума до сплати за електричну енергію, в тому числі послуги з розподілу електричної енергії.

Згідно з розрахунком основного боргу , споживач ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , має заборгованість за період з 01.01.2022 по 01.06.2025 в розмірі 22 095,95 грн..

Доказів того, що послуги відповідачу не надавалися, що вона не користувалася наданими послугами і потреби в таких послугах не мала, належними та допустимими доказами не доведено та матеріалами справи не підтверджено.

Крім того, як вбачається даних комерційного обліку нарахування обсягів розподіленої електроенергії проводився згідно контрольних оглядів, та свідчить по користування споживачем наданої послуги з електропостачання.

АТ Харківобленерго виконує функції з розподілу електричної енергії на території Харківської області та є оператором системи розподілу яким встановлюються обсяги спожитої електричної енергії з яким у позивача укладено договір про надання послуг з розподілу електричної енергії.

Даних про оскарження Відповідачем показань комерційного обліку, які передані оператором системи розподілу - Акціонерним товариством «Харківобленерго», не наведено та не надано таких доказів і до матеріалів справи.

Таким чином ПрАТ «Харківенергозбут» проводить лише розрахунок вартості заборгованості за спожиту електричну енергію відповідно до обсягів спожитої електричної енергії отриманих у порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку які не оскаржувались відповідачкою.

Відповідач належним чином свої зобов`язання щодо оплати послуг з постачання електричної енергії за період з 01.01.2022 по 01.06.2025 не виконувала належним чином, плату за спожиту електроенергію не вносила, внаслідок чого перед ПрАТ «Харківенергозбут» утворилась заборгованість за електричну енергію за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 22095,94 грн., адже саме на власника покладено обов`язок утримувати належне йому майно, в тому числі сплачувати надані комунальні послуги.

Враховуючи, що відповідач належним чином зобов`язання не виконала, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь ПрАТ «Харківенергозбут» заборгованості за спожиту електричну енергію.

При цьому відповідачем не підтверджено факту не отримання послуг, що електрична енергія у її будинку відсутня та вона не користується вказаною комунальною послугою. За відсутності іншого, вважається, що відповідачка вказану послугу, яка чітко облікована, отримала та не оплатила її у визначені строки. Незгода з порядком оплати, визначеним регулятором ринку, яким є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, порядком взаємодії позивача з відповідачкою під час надання послуг з електропостачання не можуть слугувати підставою для відмови у позові, оскільки головним при отриманні житлово-комунальних послуг за новою редакцією Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є наступний алгоритм: отримуєш послуги - повинен сплатити безвідносно наявності відповідного договору та його підпису. У разі відсутності бажання отримувати послуги - подаєш заяву на відімкнення від мережи та забезпечуєш себе вказаною послугою самостійно на власний розсуд. Якщо не згоден з умовами, якістю послуги, супроводженням послуги, однак продовжуєш користуватися послугою - оскаржуєш дії відповідного регулятора ринку в адміністративних судах або дії безпосереднього постачальника в судах цивільної юрисдикції. Неоплата вже отриманих послуг за власними міркуваннями до вказаного алгоритму дій не входить та порушує засади забезпечення населення відповідними послугами та прямі вимоги діючого законодавства.

Відповідно доводи відповідачки або не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, або взагалі не стосуються заявленого предмета позову, а тому судом до уваги не приймаються та суд вирішує справу на підстави заявлених позовних вимог.

Поряд з цим, відповідачем у цій справі подано заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності до вимог ПрАТ «Харківенергозбут».

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За правилами ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Вказаний Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22), від 19 квітня 2023 року у справі № 199/782/21 (провадження № 61-1323св23), від 31 травня 2023 року у справі № 938/632/20 (провадження № 61-16716св21).

Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року №651.

Крім того, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та тривав на час звернення позивача до суду з позовом.

Тобто, виходячи з вищенаведених положень матеріального закону, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до березня 2017 року.

Строк позовної давності за вимогами, що виникли після квітня 2017 року та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважаються продовженим на підставі пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) а також до закінчення воєнного стану.

Враховуючи встановлені обставини справи, судом встановлено, що позовні вимоги за період 01.01.2022 по 01.06.2025 року завлені позивачем в межах строків позовної давності, є обґрунтованими та доведеними позивачем, а тому підлягають стягненню з відповідача.

Отже, з врахуванням викладеного, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Щодо клопотання відповідача про винесення окремої ухвали, суд зазначає наступне.

Тлумачення ч.1 ст. 262 ЦПК України свідчить, що суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо під час вирішення спору встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності.

Згідно з ч. 5 ст. 262 ЦПК України в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення.

Виходячи із змісту наведених норм, підставою для окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення.

Отже, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад порушення.

Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для постановлення окремої ухвали немає.

Окрема ухвала має містити дійсні причини та умови, які сприяли порушенню саме матеріального або процесуального закону.

Окрема ухвала, як форма реагування на виявлені порушення вимог законодавства та інструмент для їх усунення має бути законною і обґрунтованою, відповідати вимогам судового рішення (частини перша-третя статті 263 ЦПК України).

Окрема ухвала повинна бути належно мотивованою і може бути постановлена тільки на підставі перевірених у суді доказів.

Окрема ухвала надсилається відповідним юридичним та фізичним особам, державним та іншим органам, посадовим особам, які за своїми повноваженнями повинні усунути виявлені судом недоліки чи порушення, або запобігти їх повторенню (частина шоста статті 262 ЦПК України).

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №438/610/14-ц (провадження №14-577цс19) вказано, що «постановлення окремої ухвали є процесуальною дією суду, вчинення якої не залежить від наявності клопотань учасників справи. Суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору».

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі №761/32388/13-ц, ухвалі Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №755/15473/20.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 7 ст.262ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду.

Окрема ухвала надсилається відповідним юридичним та фізичним особам, державним та іншим органам, посадовим особам, які за своїми повноваженнями повинні усунути виявлені судом недоліки чи порушення чи запобігти їх повторенню. З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.

Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали на підставі ст..262 ЦПК України є дискреційним повноваженням суду і є його правом, а не обов`язком.

Суд зазначає, що під час розгляду справи не було встановлено підстав для постановлення окремої ухвали.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 3-5, 11, 81, 141, 247, 264, 265, 268, 274-279, 354 ЦПК України,суд-

ухвалив:

Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за електричну енергію задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (і. н НОМЕР_2 , адреса АДРЕСА_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» (, адреса 61057, м. Харків, вул. Гоголя, 10, п/р із спеціальним режимом використання в філії ХОУ АТ Ощадбанк НОМЕР_3 , МФО 351823) заборгованість за електричну енергію за період з 01.01.2022 по 01.06.2025 у розмірі 22 095 (двадцять дві тисячі дев`яносто п`ять) грн. 95 коп..

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (і. н НОМЕР_2 , адреса АДРЕСА_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Харківенергозбут» (, адреса 61057, м. Харків, вул. Гоголя, 10, п/р із спеціальним режимом використання в філії ХОУ АТ Ощадбанк НОМЕР_3 , МФО 351823) суму сплаченого судового збору в розмірі 2 422,40 грн..

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ,якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повнийтекст рішення складено 23.09.2025 року.

Суддя О.В. Бородіна