КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 363/1571/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/12772/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Олійник С.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 про захист прав споживачів та стягнення коштів, -

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просила визнати безпідставним списання грошових коштів з її карткового рахунку, стягнути безпідставно списані грошові кошти у розмірі 23 636, 00 грн та розподілити судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 26 жовтня 2023 року виявила, що 21 жовтня 2023 року, о 07:42, відбулося несанкціоноване нею списання грошових коштів у розмірі 23 600, 00 грн з її карткового рахунку, платіжним засобом якого є банківська картка № НОМЕР_1 , емітована АТ «Державний ощадний банк України», на невідомий їй рахунок, комісія за проведення операція склала 36, 00 грн. В цей час вона перебувала у батьків за адресою: АДРЕСА_1 , жодних банківських операцій не здійснювала та без її згоди самостійно здійснена відповідачем на невідомий їй рахунок отримувача. Для підтвердження здійснюваних транзакцій нею не було зроблено жодного запиту, ні шляхом введення спеціального коду з надісланого смс-повідомлення, ні шляхом підтвердження операції під час дзвінка з банку. Вказувала, що, як користувач, зазначеної картки жодними своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті картки та не надавала доступу до неї третім особам, не повідомляла персональних даних картки і не сприяла незаконному використанню іншими особами персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Картка ніколи не вибувала з її володіння, вона й надалі фізично знаходиться у неї і доступ будь-яких сторонніх осіб є неможливий. Після виявлення зникнення грошових коштів з її банківського рахунку вона заблокувала свою картку та звернулась до банку зі зверненням про повернення грошових коштів, списаних без її розпорядження, однак отримала відмову та рекомендацію звернутися до правоохоронних органів. Вона звернулася до правоохоронних органів з відповідною заявою про вчинення шахрайських дій щодо її грошових коштів, Голосіївським УП ГУНП у місті Києві зареєстроване кримінальне провадження № 0003393 за частиною четвертою ст. 185 КК України. Досудове розслідування на даний час триває, винні особи не встановлені. Просила стягнути з відповідача безпідставно списані грошові кошти у розмірі 23 636, 00 грн, оскільки зазначене стало результатом надання відповідачем послуг неналежної якості (т. 1 а.с. 1-10).

У відзиві на позов представник відповідача АТ «Державний ощадний банк України» - адвокат Бершадська І.М. проти позову заперечувала, вказувала, що банком виконано оскаржувані позивачем операції з дотриманням вимог законодавства України, між сторонами укладено договір комплексного банківського обслуговування шляхом підписання заяви про приєднання № 796414011/120723. Відповідно до Заяви позивачеві відкрито поточний банківський рахунок, зазначила свій фінансовий номер мобільного телефону НОМЕР_2 . Відповідно до п.п. 3.4.3 п. 3.4 ОСОБА_1 надала дозвіл банку надсилати їй PUSH-повідомлення з інформацією по рахунку. Відповідно до п.п. 11 п. 5.1 підписання клієнтом (в тому числі з використанням електронного підпису/одноразового цифрового паролю/біометрії, в тому числі по технології біометричної ідентифікації клієнта Touch ID (та подібні)/Face ID (та подібні)) кожної платіжної інструкції на виконання платіжних операцій є фактом надання згоди на виконання платіжних операцій. Відповідно до п.п. 185 п. 2.1 Договору система дистанційного банківського обслуговування це засоби дистанційної комунікації, впроваджені в банку, у тому числі такі, як «Ощад 24/7», що використовуються у процесі укладання правочинів щодо надання платіжних послуг та/або ініціювання платіжних операцій без фізичної присутності надавача платіжних послуг та користувача, дозволяють клієнту без відвідування банку за допомогою дистанційних каналів зв`язку (через сайт, мобільний телефон або інший технічний пристрій) здійснювати, зокрема, перекази коштів з картки (т. 1 а.с. 65-74).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 травня 2025 року позов ОСОБА_1 до АТ «Ощадбанк» про захист прав споживачів та стягнення коштів задоволено частково. Стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 безпідставно списані грошові кошти у розмірі 23 636, 00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000, 00 грн. Стягнуто з АТ «Державний ощадний банк України» судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн на користь держави (т. 2 а.с. 130-141).

Не погодившись з рішенням районного суду, 06 червня 2025 року представник АТ «Державний ощадний банк України» - адвокат Бершадська І.М. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог (т. 2 а.с. 148-167, 180-199).

На обґрунтування вимог апеляційної скарги представник апелянта зазначила, що судом не було враховано, що оспорювані операції здійснено з проведенням верифікації та ідентифікації платіжного засобу у мобільному застосунку «Ощад 24/7» у порядку та спосіб встановлений чинним законодавством та договором, укладеним з клієнтом. Також вказувала, що вхід до системи дистанційного банківського обслуговування «Ощад 24/7» (нова версія «Мобільний Ощад» Flumo) та операції з переказу коштів здійснені коректно, що є можливим лише за наявності коду для реєстрації у мобільному застосунку, який направлявся на фінансовий телефон клієнта, і реквізитів облікового запису, які були відомі виключно позивачці, і відповідальність за збереження таких даних і такі операції несе позивач особисто. Для реєстрації (перереєстрації), входу у систему «Ощад 24/7» на мобільному пристрої необхідні доступ до фінансового номеру, номер картки та PIN-код до неї, що у свою чергу є автентифікацією платіжного засобу і його держателя, а тому відповідальність за такі операції повинен нести власник рахунку - позивачка. У банку були всі підстави виконати розпорядження власника рахунку про переказ коштів, який був належним чином автентифікований як держатель платіжного засобу.

Окрім цього, судом першої інстанції неправильно застосовано/не застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права, а саме норми ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 35, 36, 64, 68, 88 Закону України «Про платіжні послуги», п. 139 розділу VII «Положення про порядок емісії та еквайрінгу платіжних інструментів», затвердженого Постановою правління НБУ № 164 від 29 липня 2022 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Череда Т.М. заперечувала проти доводів представника банку. Вказувала, що саме надавач платіжних послуг (банк) зобов`язаний забезпечити належний рівень безпеки платіжної послуги, зокрема використання посиленої автентифікації користувача, що має на меті унеможливлення несанкціонованого доступу до рахунків клієнта. Таким чином, на банк покладено обов`язок впроваджувати й підтримувати належні технічні та організаційні заходи, спрямовані на захист платіжної інфраструктури, згідно з ст. 68 Закону України «Про платіжні послуги». У матеріалах справи відсутні будь-які належні докази, які б підтверджували, що саме ОСОБА_1 передала третім особам свої персоналізовані засоби безпеки, сприяла їх втраті чи розголошенню. Сам факт входу до облікового запису з невстановленого пристрою або з незвичного місцезнаходження не свідчить про вину клієнта, якщо банк не надав доказів того, що користувач самостійно допустив компрометацію даних. Більше того, банк не забезпечив належного інформування клієнта про проведення транзакцій, а саме: відсутнє повідомлення у вигляді sms або телефонного дзвінка, що могло б запобігти реалізації шахрайських дій, що вказує на порушення банком власного обов`язку із впровадження механізмів оперативного реагування та контролю за незвичними чи ризиковими операціями (т. 2 а.с. 206-219).

У судовому засіданні представник ПАТ «Державний ощадний банк України» - адвокат Бершадська І.М. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Череда Т.М. заперечувала проти скарги і просила залишити її без задоволення.

Інші особи. які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином про що у справі є докази. Позивачка ОСОБА_1 про розгляд справи апеляційним судом 18 вересня 2025 року була сповіщена особисто 23 липня 2025 року про що свідчить відмітка працівників пошти про вручення адресату поштового відправлення. Повідомлення Третій особі ОСОБА_2 повернулось із відміткою працівників пошти про відсутність адресата за зазначеною ним адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаної особи до суду не надходили. Факт належного повідомлення ОСОБА_1 її представник - адвокат Череда Т.М. підтвердила у судовому засіданні про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 202-205, 220-222, 232).

Відповідно до частини першої ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», № 16652/04).

Зважаючи на вимоги частини п`ятої ст. 130, ст. 131, частини другої ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав доведеними обставини, що позивач ОСОБА_1 як користувач картки своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Списання грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 відбулося не за її розпорядженням, і вона не повинна нести відповідальність за такі операції. Дії позивача щодо звернення до банку про скасування спірної транзакції, проведення службового розслідування, подання заяви до правоохоронних органів з приводу вчинення кримінального правопорушення щодо зняття її коштів у сукупності свідчать про відсутність у ОСОБА_1 волі на вчинення такого перерахування.

Також районний суд у своєму рішенні зазначив, що відповідач не довів того, що ОСОБА_1 втрачала або сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, а твердження відповідача у листі АТ «Державний ощадний банк України» від 24 листопада 2023 року №100.16-11/84569/2023 щодо надсилання позивачу одноразового паролю на фінансовий номер для підтвердження операції, не відповідає дійсності, оскільки спростовується даними ПрАТ «Київстар», що міститься на доданому оптичному носії, з яких вбачається, що 21 жовтня 2023 року (у час здійснення несанкціонованої транзакції) на фінансовий номер ОСОБА_1 жодних sms-повідомлень не надходило.

З такими висновками районного суду колегія суддів погодилась, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до заяви про приєднання № 796414011/120723 ОСОБА_1 є держателем платіжної картки АТ «Державний ощадний банк України» № НОМЕР_1 (рахунок № НОМЕР_3 ). Фінансовим номером позивача є НОМЕР_4 (т. 1 а.с. 77-82).

Згідно з листом АТ «Державний ощадний банк України» від 23 січня 2024 року № 46/12-11/8478/2024БТ встановлено, що реєстрація у мобільному веб-банкінгу (застосунку) «Ощад 24/7» за карткою позивача ОСОБА_1 здійснювалася двічі:

- 12 серпня 2023 року, о 18:30, з пристрою Iphone (ID: НОМЕР_10) та 28 вересня 2023 року о 17:12 з пристрою 21061119DG (ІD: НОМЕР_6);

- 28 вересня 2023 року, о 17:08:38, на фінансовий номер позивача НОМЕР_4 було надіслано одноразовий ОТП-пароль, який надано під час проведення реєстрації у мобільному застосунку.

20 жовтня 2023 року та 21 жовтня 2023 року sms-сповіщення на фінансовий номер ОСОБА_1 не надсилались, натомість в мобільному застосунку «Ощад 24/7» (нова версія Flumo) надходили PUSH-повідомлення про здійснені операції; службове розслідування за заявою ОСОБА_1 не проводилось, оскільки АТ «Ощадбанк» не було виявлено підстав для проведення службового розслідування; переказ грошових коштів у сумі 23 600, 00 грн з банківського рахунку, який обслуговується за банківською платіжною карткою № НОМЕР_1 , було здійснено на банківську платіжну картку № НОМЕР_5 , емітовану АТ «Райффайзен Банк» (т. 1 а.с. 24-26)

Відповідно до відомостей з відкритих джерел Вікіпедія, модель пристрою 21061119DG належить мобільному телефону Redmi/Redmi Note 10 (т. 1 а.с. 14-19).

Відповідно до витягу із інформаційної бази АТ «Державний ощадний банк України», 28 вересня 2023 року, о 17:08:38, на фінансовий номер позивача ОСОБА_1 було надіслано одноразовий ОТП-пароль для входу в систему «Ощад 24/7»; 28 вересня 2023 року, о 17:11, на фінансовий номер позивача надійшов код з VIBER+SMS. 28 вересня 2023 року, о 17:11:23, у мобільному веб-банкінгу «Ощад 24/7» позивача ОСОБА_1 відбулася невдала спроба авторизації у мобільному застосунку через введення невірного ПІН-коду. 28 вересня 2023 року, о 17:12:53, здійснено реєстрацію/перереєстрацію на пристрої 21061119DG, device ID: НОМЕР_6 , 21 жовтня 2023 року, о 07:42:35, здійснено переказ на картку іншого банку Райффазен Банк № 360217 (т. 1 а.с. 121-124).

Згідно з листом ПрАТ «Київстар» від 30 травня 2024 року за вих. № 7662/з, електронні комунікаційні послуги по телефонному номеру НОМЕР_4 у період часу з 28 вересня 2023 року по 21 жовтня 2023 року надавались на умовах передплаченої форми обслуговування ПрАТ «Київстар» знеособлено (анонімно), без укладання письмового договору, дублікат сім карт за вказаним телефонним номером не видавався, переадресація на інші телефонні номери за вказаним телефонним номером не підключалася/не активувалася. Відповідно до наданої ПрАТ «Київстар» інформації, що міститься на доданому оптичному носії, щодо електронних комунікаційних послуг по номеру телефону НОМЕР_4 , з прив`язкою до базових станцій, 21 жовтня 2023 року вказаний номер телефону реєструвався у мережі на території Вінницької області, м. Ладижин. О 07:42 вказаний телефонний номер не використовував жодний з типів з`єднань, зокрема Інтернет-з`єднання, також на вказаний телефонний номер не надходили жодні sms-повідомлення. 28 вересня 2023 року, о 17:11:31, на мобільний номер телефону НОМЕР_4 надійшло sms-повідомлення від «Oschadbank» (т. 1 а.с. 161).

Згідно з випискою по картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 21 жовтня 2023 року по 11 квітня 2024 року, 21 жовтня 2023 року, о 07:42, здійснено транзакцію з переказу грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , деталі транзакції «переказ коштів з рахунку через UKR KYIV MOBILE BANKING 0001» у сумі 23 600, 00 грн, комісія 36, 00 грн (т. 1 а.с. 119-120).

Відповідно до листа АТ «Райффайзен Банк» від 22 травня 2024 року № 81-15-9/5060-БТ, банківська картка № НОМЕР_5 належить ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 (т. 1 а.с. 155).

Згідно з випискою по рахунку ОСОБА_2 № НОМЕР_8 , 21 жовтня 2023 року на рахунок ОСОБА_2 надійшов грошовий переказ у сумі 23 600, 00 грн (т. 1 а.с. 156).

Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0003393 від 27 жовтня 2023 року, 28 жовтня 2023 року за заявою ОСОБА_1 внесені відомості про те, що 26 жовтня 2023 року ОСОБА_1 виявила, що 21 жовтня 2023 року, о 07:42, відбулось списання грошових коштів у сумі 23 600, 00 грн з її банківської картки Ощадбанк на інший невідомий рахунок (т. 1 а.с. 20).

Відповідно до листа АТ «Державний ощадний банк України» від 24 листопада 2023 року № 100.16-11/84569/2023 на звернення ОСОБА_1 із заявою (вимогою) про повернення грошових коштів, відмовлено та повідомлено про здійснення операції за допомогою правильного введення строку дії та СVV2/CVC паролю платіжної карти, а також з введенням одноразового паролю надісланого на фінансовий номер, для підтвердження операції (т. 1 а.с. 14).

Щодо вирішення позову про стягнення коштів

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Закон України «Про платіжні послуги» визначає поняття та загальний порядок виконання платіжних операцій в Україні, встановлює виключний перелік платіжних послуг та порядок їх надання, категорії надавачів платіжних послуг та умови авторизації їх діяльності, визначає загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, загальні засади випуску та використання в Україні електронних грошей та цифрових грошей Національного банку України, установлює права, обов`язки та відповідальність учасників платіжного ринку України, визначає загальний порядок здійснення нагляду за діяльністю надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, порядок здійснення оверсайта платіжної інфраструктури.

Пунктом 6 частини дев`ятнадцятої статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» передбачено, що емітент зобов`язаний повідомляти користувача про виконання операцій з використанням електронного платіжного засобу.

Згідно з частиною двадцятою статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» користувач зобов`язаний зберігати та використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства та умов договору, укладеного з емітентом, не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права, не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації.

Відповідно до пункту 136 розділу VII Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою правління НБУ від 29 липня 2022 року № 164 (далі - Положення), користувач зобов`язаний: зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень.

Згідно з пунктом 140 розділу VII Положення, користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем.

Пунктом 141 розділу VII Положення, передбачено, що емітент зобов`язаний надавати ПІН, індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, яка дає змогу здійснювати платіжні операції з використанням платіжного інструменту, лише держателю платіжного інструменту в порядку, визначеному договором (крім випадку, передбаченого в пункті 142 розділу VII цього Положення).

Власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Власник рахунку має право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг унаслідок помилкової, неналежної платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених законодавством України строків (пункти 146, 147 Положення).

Аналіз вказаних нормативно-правових актів, які є спеціальними для спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що при здійсненні операцій з використанням електронних платіжних засобів відповідальність за безпеку здійснення переказу коштів покладається як на платника, так і на емітента (банк чи іншу установу), які зобов`язані вжити всіх заходів по нерозголошенню третім особам інформації, що дає змогу виконувати платіжні операції від імені платника з використанням електронного платіжного засобу.

Лише наявність обставин, які доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його цивільно-правової відповідальності.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду України у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та Верховного Суду у постановах від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 16 серпня 2023 року № 176/1445/22 та від 01 листопада 2024 року у справі № 332/6036/23 (провадження №61-5714св24).

У постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року в справі № 552/2819/16-ц (провадження № 61-1396св18) вказано, що: «користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

У постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16 (провадження № 61-17629св18) зазначено, що: «сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції».

У справі, що переглядається при зверненні із позовом позивачка зазначала, що 26 жовтня 2023 року виявила, що 21 жовтня 2023 року, о 07:42, відбулося несанкціоноване нею списання грошових коштів у розмірі 23 600, 00 грн з її карткового рахунку, платіжним засобом якого є банківська картка № НОМЕР_1 , емітована АТ «Державний ощадний банк України», на невідомий їй рахунок, комісія за проведення операція склала 36, 00 грн. В цей час вона перебувала у батьків за адресою: АДРЕСА_1 , жодних банківських операцій не здійснювала та без її згоди самостійно здійснена відповідачем на невідомий їй рахунок отримувача. Для підтвердження здійснюваних транзакцій нею не було зроблено жодного запиту, ні шляхом введення спеціального коду з надісланого смс-повідомлення, ні шляхом підтвердження операції під час дзвінка з банку. Вказувала, що, як користувач, зазначеної картки жодними своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті картки та не надавала доступу до неї третім особам, не повідомляла персональних даних картки і не сприяла незаконному використанню іншими особами персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Картка ніколи не вибувала з її володіння, вона й надалі фізично знаходиться у неї і доступ будь-яких сторонніх осіб є неможливий. Після виявлення зникнення грошових коштів з її банківського рахунку вона заблокувала свою картку та звернулась до банку про повернення грошових коштів, списаних без її розпорядження, однак отримала відмову та рекомендацію звернутися до правоохоронних органів. Вона звернулася до правоохоронних органів з відповідною заявою про вчинення шахрайських дій щодо її грошових коштів, Голосіївським УП ГУНП у місті Києві зареєстроване кримінальне провадження № 0003393 за частиною четвертою ст. 185 КК України. Досудове розслідування на даний час триває, винні особи не встановлені.

Як встановлено з виписки з автоматизованої системи банку щодо реєстрації/перереєстрації у системі «Ощад 24/7» на пристроях (т. 1 а.с. 122):

- 12 серпня 2023 року, 18:29:48, вхід у систему «Ощад 24/7» здійснено через Webbanking, закриття реєстрації 27 жовтня 2023 року,

- 12 серпня 2023 року, 18:30:00, вхід у систему «Ощад 24/7» здійснено на пристрої iPhone (ID НОМЕР_10), закриття реєстрації 27 жовтня 2023 року,

- 28 вересня 2023 року, 17:12:53, вхід у систему «Ощад 24/7» здійснено на пристрої 21061119DG (ID НОМЕР_6), закриття реєстрації 27 жовтня 2023 року.

Тобто вхід у систему «Ощад 24/7» з доступом до рахунку НОМЕР_3 був активний з 28 вересня 2023 року по 27 жовтня 2023 року одразу з двох мобільних телефонів та через сайт банку.

Позивач стверджує, що користувалася лише мобільним телефоном iPhone.

Згідно з випискою з автоматизованої системи банку щодо реєстрації/перереєстрації в системі «Ощад 24/7» і проведені операції (т. 1 а.с. 122, 123):

- 12 серпня 2023 року, 18:29, на мобільний номер НОМЕР_4 надіслано sms-повідомлення з підтвердженням реєстрації у системі «Ощад 24/7»;

- 28 вересня 2023 року, 17:08:38, на мобільний номер НОМЕР_4 надіслано код для входу у систему «Ощад 24/7» через «Мобільний Ощад» Flumo);

- 28 вересня 2023 року, 17:11, на мобільний номер НОМЕР_4 надіслано повідомлення, згідно з обраним каналом комунікації (viber) про неправильне введення pin-коду;

- 28 вересня 2023 року, 17:12, у застосунку «Мобільний Ощад» Flumo системи «Ощад 24/7» надіслано push-повідомлення;

- 21 жовтня 2023 року, 7:42, у застосунку «Ощад 24/7» («Мобільний Ощад» Flumo) надіслано push-повідомлення з текстом про здійснення переказу на суму 23 600, 00 грн на картку іншого банку;

- 27 жовтня 2023 року, 9:55, на мобільний номер НОМЕР_4 надіслано повідомлення, згідно з обраним каналом комунікації (viber), про блокування картки.

Також встановлено, що протягом вказаного проміжку часу з 28 вересня 2023 року по 27 жовтня 2023 року фінансовим номером позивачки залишався НОМЕР_4 , дублікат sim-карт за яким не видавався, переадресація на інші телефонні номери за вказаним телефонним номером не підключалася/не активувалася, що підтверджується відповіддю ПрАТ «Київстар» від 30 травня 2024 року за вих. № 7662/з (т. 1 а.с. 161).

Суд першої інстанції врахував, що: саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

Суд першої інстанції встановив, що відповідач не надав суду належних і допустимих доказів на спростування доводів позивача, не довів, що позивач, як володілець та користувач картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до її карткового рахунку чи надала інформацію третім особам, що дало змогу ініціювати платіжні операції; ОСОБА_1 як користувач карток своїми діями чи бездіяльністю не сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Списання грошових коштів з карткових рахунків ОСОБА_1 відбулося не за її розпорядженням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції. Виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, позивач повідомила про цей факт банк та звернулася до правоохоронних органів.

За таких обставин суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про задоволення позову.

Представник апелянта у своїй апеляційній скарзі зауважувала, що банк не є належним відповідачем, оскільки позивач на підставі статті 1212 ЦК України може звернутися до отримувача коштів як до належного відповідача - ОСОБА_2 - з вимогами про повернення безпідставно отриманих коштів.

Такі доводи колегією суддів оцінюються критично, оскільки визначення підстав і предмету позову є прерогативою позивача, маючи яку, останній несе одночасно і ризик настання наслідків обрання неефективного способу захисту свого порушеного права.

Підставами і предметом позову у цій справі заявлено порушення прав позивача як споживача фінансових послуг, наданих банківською установою, з боку останньої, ефективним і належним захистом яких позивач вважає стягнення з банку грошової суми оспорюваного переказу.

У відповідності до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, сформованої у постанові від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (12-80гс20), якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Щодо судових витрат.

Згідно з частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі ст. 141 ЦПК України. суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення із відповідача на користь держави 1211 грн. 20 коп. судового збору за розгляд справи районним судом.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції не погодився із визначеним районним судом розміром витрат на правничу допомогу в сумі 15 000 грн., врахувавши наступне.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Таким чином, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі № 15/8/203/20.

Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України.

Представник позивача заявив вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 15000 грн. В обґрунтування посилається на те, що відповідно до договору про надання правової допомоги №б/н від 09.12.2023, укладеного між позивачем та адвокатом Чередою Т.М., додаткової угоди, рахунку на оплату від 22.03.2024, платіжної інструкції №@2PL177866, акту наданих послуг від 25.03.2024, акту наданих послуг від 20.02.2025, рахунку на оплату від 20.02.2025, платіжної інструкції №@2PL337383, детального опису наданих послуг професійної правничої допомоги по справі №363/1571/24, позивач понесла витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 15000 грн, що складається з попередньої правової консультації, аналізу фактичних обставин справи, формування доказів, аналіз судової практики, підготовка та оформлення позовної заяви, контроль реєстрації позовної заяви, сповіщення клієнта про відкриття провадження у справі, надання правової консультації про процесуальні права та обов`язки, направлення до суду клопотань про витребування доказів, про залучення третьої особи, участі адвоката у судових засіданнях 10.05.2024, 27.08.2024, 28.11.2024, 20.02.2025 та 06.03.2025. (т. 1 а.с. 36-41, т. 2 а.с. 50-53)

Представник відповідача 06.03.2025 року подала заперечення на заяву про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, вважає, що заявлений стороною позивача розмір витрат на правничу допомогу є завищеним, не відповідає критеріям розумності, дійсності та необхідності, є неспівмірним складності справи, часу, витраченому адвокатом на надання послуг, просила відмовити у задоволенні заяви про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу (т. 2 а.с. 94-96).

Відповідні доводи щодо безпідставності задоволення в повному обсязі заявлених позивачем витрат на правничу допомогу містяться і в апеляційній скарзі відповідача (т. 2 а.с. 180-195).

Оцінюючи подані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат в суді першої інстанції, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що зазначені позивачем витрати на правничу допомога адвоката, які включають послуги: надання усної консультації з вивченням документів, підготовка пропозицій мають організаційний характер та зводяться до формування правової позиції позивача та є складовими підготовки позовної заяви і за своєю суттю не можуть бути віднесені до правової допомоги, як окремі послуги.

При цьому, у розгляді справи неодноразово оголошувались перерви і строки розгляду справи продовжувалися за клопотаннями представника позивача - адвоката Череда Т.М., у т.ч. у зв'язку з задоволеними заявами позивача про збір і витребування доказів по справі, неявкою сторін (т. 1 а.с. 179-181, 193-194, 201, 233-234, 239, 250).

За таких обставин, надавши оцінку доказам щодо понесених витрат позивачем на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, врахувавши складність справи, суть спору, характер послуг, а також необхідність дотримання критерію розумності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку, що співмірним, розумним та необхідним у межах розгляду цієї справи у суді першої інстанції є розмір судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.

Крім того, заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Череда Т.М. яка просила стягнути 6 000 грн. витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, заперечення представника відповідача - адвоката Бершадської І.М. суд апеляційної інстанції дійшов висновку про стягнення із відповідача на користь позивача 2 500 грн. витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

При цьому, суд апеляційної інстанції врахував подачу стороною позивача відзиву на апеляційну скаргу, в якому позиція позивача була сформованою з огляду на вимоги позовної заяви, договір надання правової допомоги (додатки), квитанції сплати послуг, акт і детальний опис виконаних адвокатом робіт та участь представника в судовому засіданні (т. 2 а.с. 206-219, 223-229).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 травня 2025 року змінити в частині стягнення із Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, зменшивши їх розмір з 15 000 грн. до 5 000 грн.

В іншій частині рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 травня 2025 року - залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (код ЄДРПОУ-00032129) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_9 ) - 2500 грн. витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 19 вересня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов