Справа № 361/2376/25
Провадження № 2/355/720/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року Баришівський районній суд Київської області в складі:

головуючого судді Чальцевої Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Верби Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Баришівської селищної ради Броварського району Київської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,

УСТАНОВИВ:

05.03.2025 року позивача ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Баришівської селищної ради Броварського району Київської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Заяву мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить: земельна ділянка, розташована на території Київської області, Броварського району Лехнівської сільської ради, ділянка № НОМЕР_1 , площею 4.692 гектарів (державний акт на право приватної власності на землю серії РІ №283393, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 000396) та земельна ділянка, розташована на території АДРЕСА_1 , площею 0,2045 гектарів (державний акт на право приватної власності на землю серії ЯК №301464, кадастровий номер: :09:082:0007, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 27).

Позивач є єдиним спадкоємцем померлого, інших спадкоємців за заповітом чи за законом немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Після звернення до приватного нотаріуса, позивачці було повідомлено, що вона пропустила шестимісячний термін для подачі заяви про прийняття спадщини і цей термін можливо продовжити лише в судовому порядку.

Відповідно до ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом шести місяців, який починається з часу відкриття спадщини не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. ст. 1268, 1270 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом 6-місячного строку, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. При цьому, необхідно мати на увазі, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, а часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Станом на день смерті батька (спадкодавця) позивач (спадкоємець) постійно проживала разом з ним за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується доданими до позовної заяви актом ЖЕК №302 від 07.02.2025 року та довідкою про зареєстроване місце проживання.

Таким чином, відповідно до вимог Закону України, позивач, на її думку, вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки станом на день відкриття спадщини вона проживала разом із спадкодавцем і протягом 6-місячного строку вона не заявила про відмову від спадщини.

Відповідно до ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.

У встановлений Законом України шестимісячний строк позивач не звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у зв`язку із необізнаністю про наявність заповіту на її ім`я (копію заповіту додано до позовної заяви). Про заповіт вона дізналась два тижні тому, коли розбирала речі та документи померлого спадкодавця.

Якщо спадкоємець не подав заяву про прийняття спадщини з поважних причин, суд відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України може визначити додатковий строк для її подання.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач звернулась до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Ухвалою суду від 02.06.2025р. відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

12.06.2025р. на адресу суду надійшла заява позивача щодо підтримання позовних вимог та розгляду справи у її відсутність.

11.06.2025р. на адресу суду надійшла заява представника відповідача щодо визнання позову та розгляду справи у їх відсутність.

Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу.

Дослідивши письмові докази, подані у даній цивільній справі, суд вважає, що позові вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст.81 ЦПК України, кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Відповідно до ст. 263 ч.5 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 18.03.1972р., батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 15).

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 20.07.2024р. (а.с. 13).

Після його смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, до складу якої входить: земельна ділянка № НОМЕР_1 , площею 4.692 гектарів, що розташована на території Лехнівської сільської ради Броварського району Київської області, (державний акт на право приватної власності на землю серії РІ №283393, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 000396) та земельна ділянка, розташована на території АДРЕСА_1 , площею 0,2045 гектарів (державний акт на право приватної власності на землю серії ЯК №301464, кадастровий номер: :09:082:0007, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 27) (а.с.21-24).

Згідно заповіту ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 21.08.2020р., спадкоємцем всього його майна він призначив ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 16).

Позивач є єдиним спадкоємцем померлого, інших спадкоємців за заповітом чи за законом немає.

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.17).

Станом на день смерті батька ОСОБА_2 (спадкодавця) позивач ОСОБА_1 (спадкоємець) постійно проживала разом з ним за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується актом ЖЕК №302 від 07.02.2025 року та довідкою про зареєстроване місце проживання (а.с. 18).

Саме позивачем ОСОБА_1 було здійснено поховання померлого батька ОСОБА_2 (а.с. 27- 34).

У встановлений Законом України шестимісячний строк позивач не звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у зв`язку із необізнаністю про наявність заповіту на її ім`я. Про заповіт вона дізналась у лютому 2025 року, коли розбирала речі та документи померлого спадкодавця.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (стаття 1272 ЦК України).

Зважаючи на наведене, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовом про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суд має досліджувати поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

У постановах від 11 липня 2018 року у справі № 381/4482/16-ц (провадження №61-12844св18) та від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20 (провадження № 61-14038св20) Верховний Суд зробив висновки про те, що поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Водночас, судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Вирішуючи спори про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, суди мають враховувати, що прийняття спадщини є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини потрібними є волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Підставою для визначення судом додаткового строку для подання заяви є виключно наявність поважних причин, тобто таких, які безумовно унеможливлювали вчинення особою дій по прийняттю спадщини. Такі причини та обставини мають існувати об`єктивно, тобто незалежно від особистих уявлень спадкоємця чи сприйняття ним певних фактів. Встановлений законом шестимісячний строк є цілком розумним та достатнім для вчинення спадкоємцем юридично значимих дій щодо прийняття спадщини, а тому причини, які об`єктивно унеможливлювали вчинення дій щодо прийняття спадщини, мають існувати протягом усього цього строку, або принаймні його істотної частини з такими наслідками, щоб протягом решти строку спадкоємець об`єктивно не мав змоги реалізувати своє право на прийняття спадщини.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна першорядно стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

У зв`язку із військовою агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Закінчення строку прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Україні введено воєнний стан, який наразі не припинено.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, як на поважну причину пропуску строку на прийняття спадщини посилається на те, що про заповіт вона дізналася лише в лютому 2025року,коли знайшла його. Крім того, позивач зазначає, що відповідно до постанови КМУ №164від 28лютого 2022року «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану», про яку вона дізналася з засобів масової інформації, вона вважала, що на час дії воєнного стану перебіг строку на прийняття спадщини зупиняється.

Щодо незнання позивача про наявність заповіту суд зазначає таке.

Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту. Проте таку необізнаність не можна ототожнювати з незнанням спадкоємцем про його право на спадкування загалом.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2024 у справі№ 686/5757/23.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Ці правила ст. 1272 ЦК про надання додаткового строку можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не використав право на прийняття спадщини через брак інформації про смерть спадкодавця, незнання приписів закону тощо, тоді немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Тут Велика Палата послалася на висновки у постановах ВС від 04.11.2015 року у справі № 6-1486цс15, від 17.10.2019 у справі № 766/14595/16, від 30.11.2020у справі № 487/2375/18, від 31.01.2020у справі № 450/1383/18.

Але, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте таку необізнаність не можна ототожнювати з незнанням спадкоємцем про його право на спадкування загалом.

Обставини усвідомлення особою того, що вона має право на спадкування за законом, наприклад, на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, та невчинення нею жодних активних дій з прийняття спадщини та щодо встановлення спадкової маси не можуть обґрунтовувати поважність причин пропуску нею строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, про існування якого особа не знала. Після закінчення строку, передбаченого ЦК для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття / відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем і відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність у нього права на спадкування.

Резюмуючи, Велика Палата Верховного Суду з урахуванням конкретних обставин справи, виснувала, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Проте це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини. Спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк з часу відкриття спадщини. Тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини тільки для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі їх обізнаності про відсутність спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом.

Також, суд в цьому випадку враховує співвідношення принципу свободи заповіту з правом особи, яка пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини, на визначення їй додаткового строку.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно.

Враховуючи зазначене, дотриманням свободи заповіту в частині реалізації волі спадкодавця є забезпечення спадкоємцю можливості прийняти спадщину в порядку, встановленому чинним законодавством.

Про наявність заповіту позивача нотаріальна контора не повідомляла, до спадкування остання закликана не була.

Тому, на переконання суду, незнання позивача про наявність заповіту, складеного спадкодавцем на її користь, можна вважати однією з поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини.

Щодо наявності відповідних рішень КМУ про спадкування під час воєнного стану, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно Постанови КМУ від 06 березня 2022 року № 209 «Про деякі питання реєстрації в умовах воєнного стану та внесення змін до постанови КМУ від 28.02.2022 року № 164», вказану постанову № 164 доповнено п. 3, який передбачав наступне: «Установити, що на час дії воєнного стану перебіг строку на прийняття спадщини зупиняється».

Отже, зазначена вище постанова КМУ та введення воєнного стану давали підстави позивачу сподіватись, що після закінчення дії воєнного стану, або коли відпадуть обставини, які несуть ризик її життю та здоров`ю вона матиме змогу звернутись до нотаріуса та безперешкодно отримати спадщину.

У зв`язку з внесенням змін постановою КМУ «Про несення змін до деяких постанов КМУ щодо нотаріату та державної реєстрації в умовах воєнного стану» від 24.06.2022 року № 719 внесено зміни до постанови КМУ № 164 та визначено що перебіг строку на прийняття спадщини або відмови на її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на 10 місяців.

Пізніше, 31 січня 2023 року оприлюднено постанову Верховного Суду в справі 676/47/21 якою надаючи оцінку п. 3 постанови КМУ №164, останній вважає, що вона суперечить статтям 1270, 1272 Цивільного кодексу України, а тому не підлягає застосуванню. Судом зроблено висновок, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини і такі строки не можуть змінюватись постановами КМУ.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який, серед іншого, передбачає, що усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія.

Базове тлумачення принципу res judicata вміщено в рішеннях ЄСПЛ від 03.12.2003 у справі «Рябих проти Росії», від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 18.11.2004 у справі «Праведная проти Росії», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Понамарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності.

Отже до закінчення строку на прийняття спадщини, держава гарантувала спадкоємцю своїм нормативно-правовим актом (зазначені вище постанови КМУ), що строки на прийняття спадщини будуть зупинені, а відповідно з метою захисту життя та здоров`я спадкоємець не повинен вчиняти дії щодо прийняття спадщини, в тому числі звертатись до нотаріуса.

Тобто позивачу після введення воєнного стану, через об`єктивні причини, законодавством було спочатку гарантовано зупинення перебігу строку на прийняття спадщини через прийняття відповідної постанови КМУ, пізніше такий строк було продовжено, а потім рішенням Верховного Суду визнано, що попередні акти КМУ про зупинення та продовження строку на прийняття спадщини фактично не підлягають застосуванню через те, що такі суперечать вищому нормативно-правовому акту.

Поряд з цим, суд також звертає увагу на те, що за цих обставин необхідно звернути увагу на доктрину легітимних очікувань.

Так, у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 580/1300/22 (провадження №К/990/25849/22 наголошується, що застосування принципу «легітимних очікувань», як розумні, небезпідставні або обґрунтовані очікування. Зокрема, ВС зазначив, що принцип «легітимних очікувань» полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки. Правовим підґрунтям (основою) для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норма права(законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору. Водночас відсутність у законі безпосередніх приписів щодо певного права, яке, однак, слідує із загальних конституційних принципів або природного права, або відсутність закону, що визначає механізм реалізації такого права, самостійно не може свідчити про відсутність правового підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування щодо реалізації такого права.

Разом з тим, легітимні очікування не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі особистого сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи норм права (законодавства); не можуть виникати легітимні очікування, якщо існує реальний спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства; обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування є те, що таке очікування (вимога) має належне правове підґрунтя, тобто наявне достатнє джерело для відповідного очікування (вимоги).

Доктрина легітимних очікувань та принцип правової визначеності є важливими поняттями в правовій системі, але мають свої відмінності. Доктрина легітимних очікувань - це принцип, за яким органи влади повинні дотримуватися своїх обіцянок та очікувань, які вони викликали у особи. Принцип правової визначеності, у свою чергу, означає, що правові норми мають бути чіткими, зрозумілими та стабільними, щоб громадяни могли передбачати наслідки своїх дій.

В свою чергу, доктрина легітимних очікувань зосереджена на конкретних обіцянках та очікуваннях, викликаних діями органів влади. Принцип правової визначеності охоплює загальну стабільність та передбачуваність правових норм, а не лише конкретні обіцянки.

Доктрина легітимних очікувань сприяє стабільності у конкретних ситуаціях, захищаючи очікування громадян від несподіваних змін у діях органів влади. Принцип правової визначеності забезпечує стабільність у всьому правовому регулюванні, дозволяючи громадянам передбачати наслідки своїх дій, незважаючи на те, чи є у них конкретні обіцянки від органів влади.

Доктрина легітимних очікувань може обмежувати дискреційні повноваження органів влади, заважаючи їм змінювати свої позиції, які викликали обґрунтовані очікування у громадян. Принцип правової визначеності не обмежений дискреційними повноваженнями, а радше зосереджений на забезпечення стабільності правових норм загалом.

Про застосування положень постанови КМУ № 164 від 28.02.2022 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» надавалися офіційні роз`яснення Мінюстом, які висвітлювалися з засобах масової інформації, також інформація щодо цього розміщувалася на Facebook; певний період часу самі нотаріуси надавали такі консультації щодо зупинення строків для прийняття спадщини. Останнє, на переконання суду, могло свідчити про те, що громадяни, які отримували таку інформацію, могли мати легітимне переконання, зокрема щодо зупинення строків спадкування.

За встановлених обставин також слід звернути увагу на принцип «належного врядування».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» викладено окремі стандарти діяльності влади, зокрема розкрито елементи змісту принципів «належного врядування», які зобов`язують державу запровадити внутрішні процедури, що посилять прозорість і ясність дій, мінімізують ризик помилок. В умовах існування української демократичної держави «правова процедура» насамперед важлива для осіб, які прагнуть відчувати відповідальність за ухвалені державою рішення і мати впевненість у тому, що органи влади будуть дотримуватися принципу верховенства права, та очікують справедливого ставлення до людини, поваги до її гідності з боку держави. Таким чином вважали, що задоволення позову буде відповідати дійсним засадам справедливості, захистить законні інтереси позивачки, що загалом становить сутність легітимності дій влади та забезпечує довіру (public trust) до неї.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 липня 2023 року по справі 912/2797/21 наголосила, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

З іншого боку, як зазначила ВП ВС, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Таким чином, принцип належного врядування у справах про спадкування передбачає, що будь-який орган влади, суд, нотаріус та інші задіяні особи діятимуть у відповідності з законом та правилами, забезпечуючи, щоб спадкування здійснювалось відповідно до волі спадкодавця та законних інтересів спадкоємців.

Такі обставини дають змогу прийти до висновку, що наявність зазначених нормативно-правових актів з регулювання питання спадкування під час воєнного стану може свідчити про порушення принципів правової визначеності та «належного врядування», а також доктрини легітимних очікувань, що додатково вказує на поважність причин пропуску позивачем строку для прийняття спадщини.

За вказаних вище обставин та враховуючи вимоги чинного законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість доводів позивача щодо наявності поважних причин пропуску нею строку для прийняття спадщини за заповітом після смерті баби.

Аналізуючи викладене та оцінюючи наявні у справі докази, приймаючи до уваги встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, суд вважає за можливе визнати поважними причини пропуску позивачем строку на подання заяви про прийняття спадщини, а тому приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та надання позивачу строку тривалістю у три місяці з дня набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Керуючись ст. ст. 2-4, 12, 13, 76-82, 89, 141, 211, 247, 258, 263-265, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Баришівської селищної ради Броварського району Київської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини - задовольнити.

Визначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ), додатковий строк у три місяці з моменту набрання судовим рішенням законної сили, для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, після смерті її батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Баришівського

районного суду Т. В. Чальцева