Дата документу 03.09.2025 Справа № 317/1440/24
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 317/1440/24 Пр. № 22-ц/807/1197/25Головуючий у 1-й інстанції: Нікітін В.В. Суддя-доповідач: Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Книш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 03 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибог Олександра Сергійовича (третя особа на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 ) про визнання незаконною та скасування постанови приватного виконавця

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом(т.с.1 а.с.1-10), в якому просив визнати незаконними і скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибог О.С. від 03.02.2020 року у виконавчому провадженні № 59654359 (ЗВД № 59661891, 59659416, 59654359) про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та акт приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибог О.С. від 03.02.2020 року у виконавчому провадженні № 59654359 (ЗВД № 59661891, 59659416, 59654359) про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, згідно яких стягувачу ОСОБА_1 передане наступне майно: баня літ. Г - площею 36,9 м2, погріб літ. ПГ - площею 25,2 м2, альтанка - площею 9 м2, плавальний басейн - площею 20 м2 та мангал стаціонарний - площею 4,5 м2, а також судові витрати стягнути з відповідачів.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що в провадженні приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибог О.С. перебуває зведене виконавче провадження про стягнення з позивача ОСОБА_3 (боржник у виконавчому провадженні) на користь відповідача ОСОБА_1 (стягувач) грошових коштів за рядом виконавчих листів. 03 лютого 2020 року відповідачем ОСОБА_5 було передано у власність відповідачу ОСОБА_1 , як стягувачу у виконавчому провадженні, наступне майно: баню літ. Г площею 36,9 м2, погріб літ. ПГ площею 25,2 м2, альтанку площею 9 м2, плавальний басейн площею 20 м2 та мангал стаціонарний площею 4,5 м2. Майно передане в рахунок погашення боргу за виконавчими листами за ціною третіх електронних торгів на загальну суму 494491,20 грн. Позивач наголошує на незаконності прийняття приватним виконавцем Сколибог О.С. оскаржуваних акту та постанови, яким стягувачу ОСОБА_1 було передане майно, виходячи з такого. Позивачу на праві власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності позивача зареєстроване 27.11.2007 року. Згідно із свідоцтвом про право власності та наявного опису об`єкта, вказаний будинок має загальну площу 278,3 м2. та складається з: житлового будинку літ. А-2, гаражу Б, навісу В, бані 1, навісу Д, погребу ПГ, воріт 1, паркану 2, хвіртки 3, воріт 4, паркану 5, замощення І, замощення ІІ. Відповідно до технічного паспорту на зазначений будинок садибного типу, до його складу також входять альтанка, плавальний басейн, стаціонарний мангал, баня та погріб, тобто те майно, яке було виділено приватним виконавцем в окремі об`єкти та передане стягувачу в рахунок погашення боргу. Зазначений будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,15 га, яка також належить позивачу на праві власності та разом з зазначеним будинком і всіма розташованими на ній будівлями становить єдиний об`єкт нерухомості - домоволодіння. При цьому будинок, у розумінні статті 186 ЦК України є головною річчю, а всі інші будівлі, що розташовані на зазначеній земельній ділянці та разом з будинком становлять єдине ціле приналежністю до головної речі. Позивачем зазначено, що приватний виконавець Сколибог О.С. не мав законних підстав для виділення окремих будівель та споруд, які відносяться до домоволодіння позивача, в окремі об`єкти права власності та порушив ряд норм діючого законодавства України, які наведені у позовній заяві. Крім того, в будинку АДРЕСА_1 зареєстровані неповнолітні діти, що обумовлює необхідність отримання приватним виконавцем відповідного висновку органу опіки та піклування для відчуження майна.

В автоматизованому порядку для розгляду даної справи визначено суддю першої інстанції Мінгазова Р.В. (т.с.1 а.с.34). Ухвалою суду першої інстанції (т.с.1 а.с.35-36) суддею Мінгазовим Р.В. заявлено самовідвід у цій справі. В автоматизованому порядку для розгляду даної справи визначено суддю першої інстанції Нікітіна В.В. (т.с.1 а.с.37).

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 27 березня 2024 року (т.с.1 а.с.38-39) відмовлено у відкритті провадження у цій справі у зв`язку з тим, що ця справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства в позовному провадженні. Роз`яснено позивачу, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності приватного виконавця у виконавчому провадженні, що триває, може бути здійснене в порядку, визначеному розділом VII ЦПК України.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 08 травня 2024 року (головуючий суддя (суддя-доповідач) Онищенко Е.А., судді: Бєлка В.Ю., Трофимова Д.А.) (т.с.1 а.с.87-89) апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 27 березня 2024 року у цій справі залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 07 серпня 2024 року (т.с.1 а.с.132-138) касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 27 березня 2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 08 травня 2024 року скасовано, справу передано до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

«…Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1655цс16 вказано, що: «передача державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу, постанова, прийнята державним виконавцем у результаті цієї процедури, та складений державним виконавцем акт про передачу майна стягувачу не можуть визнаватися недійсними на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України. У справі, яка переглядається, апеляційний суд, з яким погодився й суд касаційної інстанції, неправильно визначив характер спірних правовідносин і помилково застосував до них норми статей 203, 215 ЦК України, визнавши з цих підстав неправомірною постанову та недійсним акт державного виконавця. Разом з тим частиною першою статті 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, поряд із визнанням правочину недійсним, також відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України).

За приписами статті 214 ЦПК України визначення характеру спірних правовідносин відповідно до установлених обставин у справі, а також визначення правової норми, яка підлягає застосуванню, належить до обов`язків суду. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_3 посилалися на незаконність дій державного виконавця. Суд установив, що порушення державним виконавцем пункту 4.5.9. Інструкції мало місце. Дана справа, яка переглядається, не може переглядатися в порядку провадження за скаргою на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, оскільки з матеріалів справи вбачається наявність спору про цивільне право. Оскільки нерухоме майно вже було передано стягувачеві, який оформив право власності на майно, ефективним способом захисту прав боржника могло бути лише пред`явлення до суду позову із залученням стягувача і державного виконавця як відповідачів. Так, згідно зі статтею 393 ЦК України серед способів захисту права власності закріплено визнання незаконним та скасування правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника».

У постанові Верховного Суду України від 14 червня 2017 року у справі № 6-1804цс16 зазначено, що: «якщо ж стягувач заявить про бажання залишити нереалізоване на прилюдних торгах майно за собою, державний виконавець виносить постанову про передачу майна стягувачу, а за фактом такої передачі складає відповідний акт. При цьому майно передається саме стягувачу в рахунок погашення боргу, а відповідні постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно (частина дев`ята статті 62 цього Закону).

Разом з тим частиною першою статті 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім визнання правочину недійсним, способами захисту цивільних прав та інтересів також можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України). За приписами статті 214 ЦПК України визначення характеру спірних правовідносин відповідно до установлених обставин у справі, а також визначення правової норми, яка підлягає застосуванню, належить до обов`язків суду. Оскільки право на нерухоме майно вже оформлено на стягувача, то ефективним способом захисту прав боржника могло б стати пред`явлення до суду позову із залученням стягувача і державного виконавця як відповідачів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1655цс16. Згідно зі статтею 393 ЦК України серед способів захисту права власності закріплено визнання незаконним та скасування правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника. Оскільки предметом розгляду за скаргою ОСОБА_1 були дії державного виконавця, пов`язані з реалізацією арештованого майна, що є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків інших осіб (не сторін виконавчого провадження), то до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред`явлення цими особами позову, у зв`язку з чим у цій частині скаргу на дії державного виконавця суд мав залишити без розгляду і роз`яснити заявниці можливість вирішення спору в позовному провадженні».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц (провадження № 14-194цс18) вказано, що: «згідно з правилами частин першої та третьої статті 62 Закону № 606-XIV (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону. Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Ураховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім визнання правочину недійсним, способами захисту цивільних прав та інтересів також можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України). За приписами статті 214 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій) визначення характеру спірних правовідносин відповідно до установлених обставин у справі, а також визначення правової норми, яка підлягає застосуванню, належить до обов`язків суду. Оскільки право на нерухоме майно вже оформлено на стягувача, то ефективним способом захисту прав боржника є пред`явлення до суду позову із залученням стягувача і державного виконавця як відповідачів, а не у порядку судового контролю за виконанням судових рішень. Такий правовий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1655цс16 та від 14 червня 2017 року у справі № 6-1804цс16. Оскільки предметом розгляду справи за скаргою ОСОБА_3 були дії державного виконавця, пов`язані з реалізацією арештованого майна, що є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків інших осіб (не сторін виконавчого провадження), то до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред`явлення цими особами позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 752/1115/17 (провадження № 14-175цс19) зазначено, що: «передбачена статтею 62 Закону № 606-XIV (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) процедура передачі державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом прийняття державним виконавцем постанови та складення акта про передачу майна стягувачу, які можуть вважатися юридичними фактами, правочином, що є законною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України). Саме такі висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 16 листопада 2016 року (провадження № 6-1655цс16) та від 14 червня 2017 року (провадження № 6-1804цс16), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав для відступу від цих висновків. Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання позову до суду) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У пунктах 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України (у вказаній редакції) передбачалося, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин. Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У частині другій статті 118 ЦПК України у названій редакції, передбачено, що позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою. Такі вимоги можуть бути пов`язані підставою виникнення або підтверджуватися одними і тими доказами, а також мають однаковий спосіб захисту права. Зокрема, як установив апеляційний суд, позов стосується незаконного вибуття з власності позивача предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1. І таке вибуття є незаконним, оскільки відбулося внаслідок, на думку позивача, незаконних рішень та дій державного виконавця. Позовні вимоги у цій справі нерозривно пов`язані між собою підставою виникнення, стосуються одного й того ж майна, що має наслідком повернення цього майна законному власнику в разі задоволення позову, тому ці позовні вимоги необхідно розглядати в межах однієї справи, одного провадження в порядку цивільного судочинства. Аналіз змісту статей 15 ЦПК України та 17 КАС України (у редакціях, чинних на час звернення до суду з цим позовом) у сукупності дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, із яких виник спір. Так, згідно зі статтею 393 ЦК України серед способів захисту права власності закріплено визнання незаконним та скасування правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власник. Частиною п`ятою статті 47 Закону № 898-IV визначено, що на підставі акта про реалізацію предмета іпотеки нотаріус видає покупцеві свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів. Оскільки за оскаржуваними актом та постановою державного виконавця нерухоме майно передано у власність стягувачеві, який оформив право власності на це майно, отже предметом розгляду є дії державного виконавця, пов`язані з реалізацією майна, що є підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків інших осіб (не сторін виконавчого провадження). Спір у справі, що розглядається, виник із цивільних правовідносин щодо захисту права власності, є майновим, приватноправовим, а не публічно-правовим. Спори про право цивільне, пов`язані, зокрема, з належністю майна особі, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення до суду із позовом) розглядаються в порядку цивільного судочинства. З огляду на вказане апеляційний суд правильно вважав спір, який виник між сторонами у справі, про право цивільне і таким, що не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства. Вирішення зазначеного спору здійснюється судами цивільної юрисдикції».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04 червня 2021 року у справі № 500/322/20 (адміністративне провадження № К/9901/29025/20) зазначено, що: «відповідно до матеріалів справи, підставою для звернення до суду з цим позовом стало те, що при арешті та примусовій реалізації, а потім і передачі майна, належного боржникові, державний виконавець всупереч вимогам статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» не врахував, що таке майно є спільною сумісною власністю боржника та ОСОБА_1, набутою у шлюбі, та не визначив частки позивачки та боржника у цьому майні. Відповідно до частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 73 Сімейного кодексу України передбачено, що за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Таким чином, фактичною підставою для звернення з цим позов стало порушення державним виконавцем речових прав позивачки на майно, яке, за її твердженням, є спільною сумісною власністю, оскільки було набуте боржником у шлюбі з нею. Оскарження рішення приватного виконавця, спрямованого на передачу спірного майна стягувачу у рахунок погашення боргу, після його арешту та примусової реалізації, особою, яка не є ані стороною, ані учасником виконавчого провадження, однак має речове право на таке майно, не призведе до належного захисту її прав. Законодавець визначив окремий механізм поновлення порушеного права особи, якій належить арештоване майно або його частка, - звернення до суду з позовом про визнання права власності на це майно (стаття 59 Закону України «Про виконавче провадження»). Відповідно до статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Крім того, як установлено судами попередніх інстанцій, 21.10.2019 приватним виконавцем Мелихом А.І. складено акт про передачу спірного рухомого майна стягувачу у рахунок погашення боргу та постанову про передачу зазначеного майна стягувачу у рахунок погашення боргу у виконавчому провадженні № ВП 57933221, що відповідно до частини дев`ятої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно. Отже, при вирішенні спору перед судом може постати питання визнання чи скасування права третьої особи як нового власника і добросовісного набувача спірного майна. З огляду на наведені норми та сукупність обставин у цій справі суд уважає, що позивачкою обрано неефективний спосіб захисту свого права, який до того ж, не розв`яже спір між нею та третьою особою щодо спірного рухомого майна. Спір у цій справі не має ознак публічно-правового, оскільки стосується порушеного майнового права позивачки, а також і майнових прав третіх осіб, і належним способом захисту такого права є звернення до суду з позовом про визнання права власності на спірне майно. Подібний висновок вже був висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 810/497/18 і Суд не знаходить підстав для відступу від нього. Таким чином, оскаржуване рішення хоч і прийнято суб`єктом владних повноважень, спрямовано на реалізацію приписів цивільного законодавства та впливає насамперед на майнові права позивачки. У зв`язку з цим спірні правовідносини мають приватноправовий характер. З огляду на наведене, ураховуючи характер спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що вказаний спір не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів».

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України). Вимоги про оспорення акту та постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу є спором про право цивільне, пов`язані, зокрема, з належністю майна особі, незалежно від того, хто оспорює такі акти та постанови (боржник чи інша заінтересована особа). Вирішення таких спорів здійснюється судами цивільної юрисдикції (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 463/13099/21 (провадження 61-11609сво23)).

У справі, що переглядається: ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибога О. С., ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 , про визнання незаконними та скасування постанови державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та акту державного виконавця. В обґрунтування позову вказав, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 та всі приналежності та складові частини зазначеного вище будинку. В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що приватний виконавець передав у власність стягувачу ОСОБА_1 належне позивачу описане та арештоване майно (баню, погріб, альтанку, плавальний басейн, мангал стаціонарний), які є складовою житлового будинку та не можуть бути відокремлені без їх пошкодження або істотного знищення, у рахунок погашення боргу у ВП 59654359 (ЗВД № 59661891, 59659416, 59654359) за актом про передачу майна від 03 лютого 2020 року за ціною третіх електронних торгів у розмірі 494491,20 грн.; суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, при відмові у відкритті провадження у справі, вказав, що правовідносини в цій справі виникли у виконавчому провадженні № 59654359 і стосуються прийнятих в межах цього виконавчого провадження рішень приватного виконавця, ця справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (у позовному провадженні); суди залишили поза увагою, що предметом позову були вимоги про оспорення акту та постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, ці вимоги є спором про право цивільне, пов`язані, зокрема, з належністю майна особі, незалежно від того, хто оспорює такі акти та постанови (боржник чи інша заінтересована особа). Тому до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред`явлення позову; таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зробив неправильний висновок про відмову у відкритті провадження у справі, тому оскаржені судові рішення слід скасувати, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі…».

В автоматизованому порядку для розгляду даної справи визначено суддю першої інстанції Нікітіна В.В. (т.с.1 а.с.142). Ухвалою суду першої інстанції (т.с.1 а.с.143-144) провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду першої інстанції (т.с.2 а.с.42-43) клопотання відповідача ОСОБА_1 задоволено, витребувано від Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, проспект Соборний, буд. 166, ) наступну інформацію: інформацію щодо того, в якому розмірі ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) нараховано та в якому розмірі сплачено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у відповідності до ст. 266 Податкового кодексу України, за нерухоме майно, розміщене за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01.01.2014 по 30.09.2024; інформацію щодо того, яка площа вказаного нерухомого майна оподатковується за ст. 266 Податкового кодексу України. На виконання вищезазначеної ухвали Головним управлінням ДПС у Запорізькій області надано відповідь (т.с.2 а.с.52-53).

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 03 квітня 2025 року (т.с.2 а.с.82-87) позов ОСОБА_3 у цій справі задоволено.

Визнано незаконними і скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибог О.С. від 03.02.2020 у виконавчому провадженні № 59654359 (ЗВД № 59661891, 59659416, 59654359) про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та акт приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибог О.С. від 03.02.2020 у виконавчому провадженні № 59654359 (ЗВД № 59661891, 59659416, 59654359) про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, згідно яких стягувачу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) передане наступне майно: баня літ. Г площею 36,9 м2, погріб літ. ПГ площею 25,2 м2, альтанку площею 9 м2, плавальний басейн площею 20 м2 та мангала стаціонарного площею 4,5 м2.

Стягнуто з приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибог О.С. (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 1211,20 грн. судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції у цій справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с.2 а.с.92-97) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, стягнути з ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу за складання та розгляд апеляційної скарги та судовий збір.

В автоматизованому порядку 12.05.2025 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Подліянову Г.С. та Трофимову Д.А. (т.с.2 а.с.104). Ухвалою апеляційного суду від 13.05.2025 року (т.с.2 а.с.105) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 21.05.2025 року (т.с.2 а.с.108). В автоматизованому порядку суддею Кухарем С.В. замінено суддю Подліянову Г.С. у зв`язку з тривалою відпусткою останньої (т.с.2 а.с.109-110). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 22.05.2025 року (т.с.2 а.с.117), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (т.с.2 а.с.118), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, відповідного штату суддів Запорізького апеляційного суду (10) взагалі, а також відпустки судді-доповідача у період з 07.07.2025 року по 14.08.2025 року включно (довідка - т.с.2 а.с.154).

Відповідач - приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Сколибог О.С. подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі (т.с.2 а.с.132-137).

Інші учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В автоматизованому порядку 02.09.2025 року суддею Подліяновою Г.С. у цій справі замінено суддю Трофимову Д.А. у зв`язку з тривалою відпусткою останньої (т.с. 2 а.с. 167-168).

У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи, у тому числі позивач ОСОБА_3 через свого представника, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, та третя особа ОСОБА_4 (особисто, поштове повідомлення т.с. 2 а.с. 153), не з`явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності учасників цієї справи, які не з`явились, за присутності відповідача ОСОБА_1 , представника останнього адвоката Клімченка М.Г. (т.с. 2 а.с. 101), приватного виконавця Сколибога О.С., представника позивача ОСОБА_3 адвоката Карабак В.А. (т.с. 2 а.с. 39).

У даному судовому засіданні суддя-доповідач додатково повідомила, що вона навчалась на юридичному факультеті Запорізького національного університету разом із учасниками цієї справи: відповідачем ОСОБА_1 , позивачем ОСОБА_3 та третьою особою ОСОБА_4 , дружніх відносин немає, самовідводи відсутні. В силу вимог ст. 36 ч 4 ЦПК України … рішення судді …в інших справах …не може бути підставою для відводу. Відводів у цій справі не заявлено.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, які з`явились, у тому числі:

-відповідача ОСОБА_1 та представника останнього адвоката Клімченка М.Г., які у тому числі на запитання апеляційного суду зазначали, що ОСОБА_1 , як стягувач, з 2019 року намагається домогтись виконання з боку боржника ОСОБА_3 рішень суду на загальну суму заборгованості у тому числі 494491,20 грн., та зокрема у примусовому порядку; проте, досі боржником ОСОБА_3 борг не погашений, навіть, частково; доходів та іншого майна боржника, на яке можна б було звернути стягнення в рахунок погашення боргу, у боржника немає; боржник постійно всіляко ухиляється від його виконання, у тому числі шляхом подачі численних позовів разом із своєю дружиною ОСОБА_4 ; вищезазначеними постановою приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибог О.С. від 03.02.2020 року у виконавчому провадженні № 59654359 (ЗВД № 59661891, 59659416, 59654359) про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та актом приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибог О.С. від 03.02.2020 року у виконавчому провадженні № 59654359 (ЗВД № 59661891, 59659416, 59654359) про передачу майна стягувачу в рахунок погашення цього боргу, згідно із якими стягувачу ОСОБА_1 передане таке майно: баня літ. Г - площею 36,9 м2, погріб літ. ПГ - площею 25,2 м2, альтанка - площею 9 м2, плавальний басейн - площею 20 м2 та мангал стаціонарний - площею 4,5 м2, порушені не були ніякі права боржника, його дружини та дітей; він, як стягувач, вже подав позов до суду про визнання за ним права власності на вищезазначене майно, провадження в якій судом зупинено до розгляду цієї справи; його проблемою буде, як користуватись у подальшому цим майном: вивезти останні з земельної ділянки відповідача чи укласти з останнім договір сервітуту землі, розібрати їх на матеріали та вивезти тощо; оскільки, примирення з боржником неможливе;

- приватного виконавця Сколибога О.С., який у тому числі на запитання апеляційного суду зазначав, що боржник не надає доступ до своєї земельної ділянки, на якій розташований вищезазначений житловий будинок садибного типу, на який не можна в силу закону звернути стягнення, у тому числі для огляду вищезазначеного майна у вигляді бані, погребу, альтанки, плавального басейну та мангалу стаціонарного; суд також відмовив йому, як приватному виконавцю, в огляді останніх у примусовому порядку, тому ним використовувався коптер, за допомогою якого ним складався опис цього майна та робилась їх оцінка;

-представника позивача ОСОБА_3 адвоката Карабак В.А., яка у тому числі на запитання апеляційного суду зазначала, що вона особисто не була на земельній ділянці її довірителя; їй особисто не відомо, чи знаходяться (не знаходяться) баня, погріб, альтанка, плавальний басейн та мангал стаціонарний на фундаменті чи є (не є) вони саме нерухомим (рухомим) майном вона надати доказів (відповідний висновок спеціаліста чи експерта) не може і не вважає за доцільне, окрім тих, що вже наявні в матеріалах цієї справи (технічний паспорт на житловий будинок садибного типу, свідоцтво); вважає непотрібним, щоб апеляційний суд надавав сторонам у цій справі час для спільного огляду цього майна на земельній ділянці позивача;

перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити …нове рішення.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції Закону України № 4173-IX від 19.12.2024, який набрав законної сили з 08.02.2025 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги ухвалює постанову за правилами статті 35 і глави 9 розділу III цього Кодексу з особливостями, зазначеними у статті 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі, керувався ст.ст. 263-265, 268 ЦПК України та виходив із такого.

Як вбачається зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_4 від 27.11.2007, ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Опис об`єкта загальною площею 278,3 м2, що наведений у свідоцтві: житловий будинок А-2; гараж Б; навіс В; баня Г; навіс Д; погріб ПГ; ворота 1; паркан 2; хвіртки 3; ворота 4; паркан 5; замощення І; замощення ІІ (копія - т.с. 1 а.с. 22-23).

Земельна ділянка площею 0,15 га, на якій розташований вказаний будинок, належить ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 996224 від 20 листопада 2007 року (копія т.с. 1 а.с. 32-33).

Судом першої інстанції був досліджений технічний паспорт від 14.08.2023 на житловий будинок садибного типу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (копія т.с. 1 а.с. 25-31). Згідно із схематичним планом об`єкта та експлікації, який є складовою вищезазначеного технічного паспорту, до нього загальна площа домоволодіння становить 1500 м2, а забудована 332 м2. До забудованої площі входять, зокрема, об`єкти, передані стягувачу в рахунок погашення боргу: баня літ. Г, погріб літ. ПГ (в експлікації зазначено «погріб з шийкою»), альтанка (в експлікації зазначена літ. З), плавальний басейн (в експлікації пронумерований № 7) та мангал стаціонарний (в експлікації зазначений як «Барбекю» та пронумерований № 6).

З експлікації приміщень у вказаному технічному паспорті вбачається, що загальна площа житлового приміщення (2 поверхи) складає 278,3 м2. Оглянуто узагальнену інформацію щодо характеристики об`єкта нерухомого майна.

Також у судовому засіданні досліджено інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна житлового будинку літ. А-2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 21). Вказаний будинок має загальну площу 278,3 кв. м (копія т.с. 1 а.с. 23).

В судовому засіданні також були досліджені документи, які стосуються арешту майна у ЗВП № 59661891, № 59659416 та № 59654359: заява стягувача ОСОБА_1 від 10.10.2019 (копія т.с. 1 а.с. 185); постанова про опис та арешт майна боржника від 10.10.2019 (копія т.с. 1 а.с. 187189); заява стягувача про призначення суб`єкта оціночної діяльності для визначення початкової вартості майна від 21.10.2019 (копія т.с. 1 а.с. 100); постанова про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 21.10.2019 (копія т.с. 1 а.с. 192-193); повідомлення про результати оцінки арештованого майна № 4213 від 18.11.2019, № 4251 від 21.11.2019 (копія т.с. 1 а.с. 194-201); заявка на реалізацію арештованого майна № 4253 від 21.11.2019 (копія т.с. 1 а.с. 202-204); документи щодо внесення інформації до СЕТАМ та проведення електронних торгів (копія т.с. 1 а.с. 205), протоколи (копія т.с. 1 а.с. 206-211). Також досліджено лист приватного виконавця Сколибога О.С. вих. № 434 від 27.01.2020 щодо вирішення питання про залишення за собою нереалізованого майна (копія т.с. 1 а.с. 212-213); заява стягувача ОСОБА_1 про надання згоди на прийняття нереалізованого майна за ціною третіх електронних торгів в рахунок погашення боргу (копія т.с. 1 а.с. 214- 215), звіт (копія т.с. 1 а.с. 223-224).

Відповідно до відповіді з ГУ ДПС у Запорізькій області № 51219/08-01-24-03-11 від 28.11.2024, ОСОБА_3 сплачує податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, виходячи з площі 278,3 м2. Об`єкт розташований за адресою: АДРЕСА_1 (копія т.с. 2 а.с. 52-53).

Судом першої інстанції також досліджено оскаржувані акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 03.02.2020 та постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 03.02.2020.

Вказаними актом та постановою приватний виконавець Сколибог О.С. передав у власність стягувачу у зведеному виконавчому провадженні (№ за АСВП: 59661891, 59659416, 59654359) ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу належне боржнику ОСОБА_4 майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

До складу переданого майна входить: баня літ. Г площею 36,9 м2, погріб літ. ПГ площею 25,2 м2, альтанка площею 9 м2, плавальний басейн площею 20 м2 та мангал стаціонарний площею 4,5 м2. При цьому суд першої інстанції звернув увагу на деякі невідповідності між оскаржуваними актом та постановою: так, в акті зазначено вулицю, де розташоване майно, що передається, як « ОСОБА_6 », а в постанові «Степна». Крім того, баня літ. Г взагалі не входить до переліку переданого стягувачу в рахунок погашення боргу майна за оскаржуваною постановою, хоча і зазначена в акті.

В судовому засіданні також була досліджена постанова нотаріуса Карташової Т.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 23/02-31 від 12.01.2024 (копія т.с. 1 а.с. 18-19) , якою ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, оскільки вказане майно не зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Витягом про зареєстрованих у будинку осіб від 23.05.2023 року підтверджено факт реєстрації в будинку АДРЕСА_1 двох неповнолітніх осіб: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. Згідно до оглянутих копій свідоцтв про народження серії НОМЕР_5 від 02.03.2009 та серії НОМЕР_6 від 10.08.2022 неповнолітні ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є дітьми позивача ОСОБА_3 та третьої особи ОСОБА_4 .

Оцінюючи оскаржувані акт та постанову від 03.02.2020 в контексті взаємозв`язку досліджених доказів та встановлених з них обставин та відповідних норм права, суд першої інстанції зазначав таке.

Частиною першою статті 321 ЦПК України встановлено принцип непорушності права власності. Вказаний принцип полягає в тому, що будь-яке позбавлення права власності особи або обмеження особи в такому праві має відбуватись виключно у випадках та в порядку, що встановлені законом.

Статтею 381 ЦК України встановлено, що садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями

З доказів, що були досліджені в суді першої інстанції, вбачається, що будинок АДРЕСА_1 разом з земельною ділянкою, на якій він розташований, та з господарсько-побутовими будівлями тощо є садибою. Відповідно сам будинок є житловим будинком садибного типу.

Відповідно до абз. 6 п. 2 Розділу І «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна», яка затверджена Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2001 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України за № 582/5773 від 10.07.2001; далі - Інструкція), будинком садибного типу є житловий будинок, розташований на окремій земельній ділянці, який складається із житлових та допоміжних (нежитлових) приміщень.

До будинків садибного типу належать малоповерхові житлові будинки та домоволодіння, розташовані на присадибних ділянках у межах садибної забудови населених пунктів, одноквартирні житлові будинки, котеджі, особняки, блоковані п. 1 Підрозділу 3 Розділу ІІ Інструкції.

На присадибних ділянках, крім житлових будинків, розміщуються допоміжні (господарські) будівлі (сараї, хліви, літні кухні, гаражі, майстерні, навіси, вбиральні тощо) та господарські споруди (колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо) п. 3 Підрозділу 3 Розділу ІІ Інструкції.

Відповідно до ст. 186 ЦК України річ призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, передані приватним виконавцем стягувачу в рахунок погашення боргу баня, погріб, альтанка, плавальний басейн та мангал є допоміжними (господарськими) будівлями та призначені для обслуговування іншої (головної) речі, якою є будинок садибного типу АДРЕСА_1 і становлять з ним (та з земельною ділянкою) одне ціле садибу.

Крім того, ч. 1 ст. 182 ЦК України визначено обов`язковість державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Діючим законодавством України встановлено неможливість реєстрації права власності на споруди, які є приналежністю до головної речі (ст. 5 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень).

Вказане свідчить про відсутність можливості будь-якого, не передбаченого договором або законом, відчуження приналежності до головної речі окремо від самої речі. В даному випадку приватний виконавець Сколибог О.С., здійснюючи відчуження бані, погребу, альтанки, плавального басейну та мангалу стаціонарного, як приналежностей до головної речі (житлового будинку садибного типу), не діяв на підставі договору або закону. З огляду на викладене, оскаржувані постанова та акт державного виконавця є незаконними та підлягають скасуванню.

Доводи відзивів на позовну заяву від обох відповідачів вказаних висновків суду не спростовують. Так, доводи відповідачів щодо того, що вказане майно згідно до технічної та правовстановлюючої документації не входять до загальної площі будинку не впливають на висновки суду першої інстанції, оскільки вони не є частиною самого будинку, а є частиною садиби в цілому. Відповідно до п. 27 Розділу VI Інструкції загальна площа будинку садибного типу, дачного та садового будинків визначається як сума площ приміщень без урахування площ балконів, лоджій, терас, прибудованих альтанок (відкритих веранд), технічних підпіль, неопалюваних горищ і відкритих паркувальних місць із навісами. До загальної площі таких будинків включаються площі приміщень усіх поверхів, враховуючи мансардний, цокольний і підвальний.

Той факт, що площі спірного майна не входять до загальної площі будинку садибного типу, не робить їх самостійними об`єктами права власності з урахуванням наведеного вище.

Інші доводи як позовної заяви, так і відзивів на неї на вказані висновки суду першої інстанції також не впливають, оскільки оскаржуваними актом та постановою було допущено таке порушення права власності позивача та норм закону, яке робить недоцільною детальну оцінку інших доводів та заперечень сторін (порушення процедури передання майна стягувачу, наявність зареєстрованих неповнолітніх осіб тощо).

Також суд першої інстанції вважав необхідним зазначити про повну згоду з доводами відповідачів щодо необхідності абсолютного забезпечення виконання судового рішення, що набрало законної сили, як гарантії дотримання принципів верховенства права та обов`язковості судових рішень, однак вважає, що прагнення реалізації цих принципів має в повній мірі відповідати закону і не призводити до прямого порушення інших правових принципів та гарантованих законом прав особи.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов позивача у цій справі підлягає повному задоволенню. Оскільки, даним судовим рішенням було встановлено незаконність дій одного з відповідачів приватного виконавця, а дії другого відповідача ОСОБА_1 не призвели до виникнення даного спору, суд першої інстанції, з урахуванням приписів ч. 9 ст. 141 ЦПК України, стягнув судовий збір на користь позивача саме з приватного виконавця Сколибога О.С.

Проте із таким висновком суду першої інстанції у цій справі погодитись не можна з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі не відповідає.

Так, апеляційний суд у цій справі виходить із такого.

Ст. 18 ЦПК України передбачено принцип «Обов`язковість судових рішень»:

1. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

2. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

3. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Суд першої інстанції у цій справі дійшов передчасного помилкового висновку, що «передані приватним виконавцем стягувачу в рахунок погашення боргу баня, погріб, альтанка, плавальний басейн та мангал є допоміжними (господарськими) будівлями та призначені для обслуговування іншої (головної) речі, якою є будинок садибного типу АДРЕСА_1 і становлять з ним (та з земельною ділянкою) одне ціле - садибу».

Згідно із ст. 186 ч. 2 ЦК України (Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом). Отже, законодавець допускає можливість відчуження головної речі без приналежності, та приналежності без головної речі.

Висновки суду першої інстанції у цій справі про те, що в даному випадку приватний виконавець Сколибог О.С., здійснюючи відчуження бані, погребу, альтанки, плавального басейну та мангалу як приналежностей до головної речі (житлового будинку садибного типу), не діяв на підставі договору або закону; з огляду на викладене, оскаржувані постанова та акт державного виконавця є незаконними та підлягають скасуванню, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Оскільки, суд першої інстанції залишив поза увагою норму матеріального права ст. 18 ч. 1 ЗУ «Про виконавче провадження», яка зобов`язує приватного виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень,неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Так, згідно із ст. 18 ч. 2 цього Закону виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п. 1).

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: - накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку (ч. 6 п. 3 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Згідно із ч. 1 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна (ст. 50 ч. 1 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ст. 61 ч. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено обороноздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною.

Згідно із 61 ч. 9 ЗУ «Про виконавче провадження» майно передається стягувачу за ціною третього електронного аукціону або за фіксованою ціною; про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову; за фактом такої передачі виконавець складає акт; постанова (копія т.с. 1 а.с. 15-17, 220-222) та акт (копія т.с. 1 а.с. 11-14, 216-219) є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.

Отже, апеляційним судом встановлено, що реалізуючи належне боржнику майно, приватний виконавець діяв у порядок та спосіб визначений ЗУ «Про виконавче провадження». Оскільки, відсутній вплив на цільове призначення вищезазначеного житлового будинку садибного типу боржника після реалізації вищезазначеного майна (техпаспорт, виготовлений ФОП ОСОБА_11 станом лише на 11.08.2023року - копія т.с. 1 а.с. 25-31, в свідоцтві про право про право власності на нерухоме майно, виданому ОСОБА_3 на нерухоме майно 26.11.2007 року виконавчим комітетом Володимирської сільської ради в опису об`єкту із вищезазначеного спірного майна присутні лише баня та погріб, у витягу від 26.03.2019 року (копія т.с. 1 а.с. 176-177) лише житловий будинок літ А-2, при тому, що оскаржувані постанова та акт приватного виконавця мали місце 03.02.2020року).

При цьому, апеляційним судом також встановлено, що санвузол у будинку (приміщення № 14,15, 4) має те саме цільове призначення, що і баня, а саме є об`єктом санітарно-гігієнічного призначення. Будинок обладнаний коморою (приміщення 5) що має те саме призначення що і погріб, зберігання речей. Кухня їдальня (приміщення 7) має те саме цільове призначення що і альтанка - а саме є зоною для відпочинку та приймання їжі.

Крім того, згідно із технічним паспортом щодо вищезазначеного житлового будинку садибного типу позивача (який не може бути і не є правовстановлюючим документом на спірне майно) на кухні встановлена плита, що має те саме цільове призначення що і стаціонарний мангал - приготування їжі.

Отже, альтанка, плавальний басейн, погріб, мангал стаціонарний та баня дублюють цільове призначення приміщень, що знаходять у будинку, та їх відокремлення не призводить до неможливості використання житлового будинку садибного типу за призначенням, також вони можуть існувати самостійно, та бути використані за цільовим призначенням.

Також відсутні у вищезазначених діях порушення приватного виконавця прав неповнолітніх дітей, оскільки діти ОСОБА_3 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження, копія т.с. 1 а.с. 20) і ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження, копія т.с. 1 а.с. 21), зареєстровані (витяг т.с. 1 а.с. 24) та проживають у житловому будинку садибного типу літ. А-2 площею 278,3 кв. м, який на реалізацію не передавався.

Оскільки, позивач посилається на ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», а саме: «неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь - яких правочинів щодо жилих приміщень».

Проте, реалізовані об`єкти нерухомого майна не є жилими приміщеннями, отже права дітей не порушуються.

Отже, оскільки право дітей на користування будинком, в якому вони зареєстровані, не порушуються, отримання згоди органу опіки та піклування не передбачено, а дії приватного виконавця не порушують прав неповнолітніх.

При вищевикладених встановлених апеляційним судом фактичних обставинах цієї справи, приватним виконавцем не було порушено права власності боржника, а вчинені приватним виконавцем вищезазначені дії спрямовані на виконання судового рішення, що є його обов`язком в силу вимог закону.

Передача майна боржника на користь стягувача при вищевикладених встановлених апеляційним судом обставинах не впливає на можливість використання житлового будинку боржником у відповідності до його цільового призначення.

Вищезазначені постанова та акт приватного виконавця від 03.02.2020 року лише підтверджують факт передачі майна стягувачу та є складовою частиною процесу виконання судового рішення. Передача майна боржника стягувачу внаслідок примусового виконання рішення суду здійснюється приватним виконавцем, і саме акт, складений ним, є документом, що підтверджує цю передачу, проте, самі по собі ці документи приватного виконавця не є правовстановлюючими документами стягувача на майно боржника.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги сторони відповідача ОСОБА_1 ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 слід задовольнити, рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 03 квітня 2025 року у цій справі слід скасувати, ухвалити у цій справі нове судове рішення у вигляді постанови; у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибог О.С. (третя особа на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 ) про визнання незаконною та скасування постанови приватного виконавця у цій справі відмовити.

Крім того, в силу вимог ст. 133, 137, 141 ч. ч. 1, 13 ЦПК України в разі задоволення апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 та відмови у позові позивача ОСОБА_3 у цій справі, позивач не має прав на стягнення з відповідачів у цій справі будь - яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 367-368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 03 квітня 2025 року у цій справі скасувати.

Ухвалити у цій справі нове судове рішення у вигляді постанови.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Сколибог Олександра Сергійовича (третя особа на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 ) про визнання незаконною та скасування постанови приватного виконавця у цій справі відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова апеляційним судом складена 22.09.2025 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кухар С.В.Подліянова Г.С.