Справа № 338/415/25
Провадження № 22-ц/4808/1315/25
Головуючий у 1 інстанції Битківський Л. М.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.

суддів: Девляшевського В.М., Томин О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Герасимчука Олега Олександровича на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 30 червня 2025 року, ухвалене судом у складі головуючого судді Битківського Л.М. у с.Богородчани, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

28 березня 2025 року позивач звернулася в суд, позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08 лютого 2003 року. За час перебування у шлюбі в них народилося двоє дітей: сини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З часом сімейне життя розладилось, вони припинили спільне проживання. На даний час позивачка звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу. Відповідач живе окремо від сім`ї і з осені 2024 року коштів на утримання дітей не надає. Позивачка змушена самостійно утримувати дітей та забезпечувати їх всім необхідним. Відповідач усунувся від виконання батьківських обов`язків, матеріально не допомагає. Тому просила постановити рішення про стягнення з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі по 15 000 гривень на кожну дитину щомісячно.

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 30 червня 2025 року позов задоволено частково.

Вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі у розмірі по 10 000 грн. на кожну дитину щомісячно до досягнення ними повноліття.

Стягнення аліментів розпочато з 28 березня 2025 року, з часу фактичного звернення позивачки до суду.

Стягнуто з ОСОБА_1 1211,20 грн. судового збору на користь держави.

Не погодившись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Герасимчук О.О. подав апеляційну скаргу, вважає оскаржене рішення необґрунтованим, адже з нього неможливо встановити, з яких обставин суд виходив при присудженні аліментів в твердій грошовій сумі в такому розмірі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що кошти у розмірі 15 000 грн та/або 10 000 грн на кожну дитину є необхідним розміром аліментів на їх утриманням. При цьому доказів того, що матеріальний стан апелянта дозволяє сплачувати заявлений розмір аліментів, матеріали справи не містять. Також відсутні докази того, що позивач несе витрати по 60 000 грн та/або по 40 000 грн щомісячно на утримання двох неповнолітніх дітей, адже обов`язок по утриманню дітей лягає на обох батьків.

При цьому зауважує, що судом першої інстанції не взято до уваги відсутність у матеріалах справи доказів щодо розміру доходів апелянта, а також відсутні докази наявності у нього будь-якого рухомого чи нерухомого майна. Посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на загальнодоступні інформаційні ресурси на федеральному рівні стосовно того, що з 1 квітня 2025 року мінімальна зарплата в Канаді встановлена на рівні 17,75 канадських доларів на годину (newscanadaimmigration.com.), незаконно, оскільки сама по собі інформація не може бути достатнім доказом визначення розміру доходу відповідача.

З огляду на зазначене, є підстави вважати, що судом першої інстанції надано неправильну оцінку наявним у матеріалах справи доказам та доводам сторін, і як результат ухвалено судове рішення, яке не відповідає вимогам статей 263-265 ЦПК України. Наведені в апеляційній скарзі доводи спростовують висновки суду першої інстанції та дають підстави вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідач має намір та бажання утримувати дітей, однак розмір аліментів присуджених оскаржуваним рішенням є завищеним та не відповідає умовам визначеним ст. 182 СК України.

Просить змінити рішення суду першої інстанції, позов задовольнити частково та стягнути аліменти на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн. на кожну дитину щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину до досягнення ними повноліття.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, яку вважає безпідставною і необґрунтованою.

З посиланням на норми права вказує, що відповідач добровільно не надає матеріальну допомогу на утримання дітей. В даний час він проживає за межами України, у Канаді, що ні у відзиві на позов, ні у апеляції представник відповідача не заперечив, крім того як спосіб зв`язку надав телефонний номер відповідача з міжнародним кодом Канади.

Стверджує, що судом правильно взято до уваги, що відповідно до інформації, яка міститься загальнодоступних інформаційні ресурси, на федеральному рівні з 1 квітня 2025 року мінімальна зарплата в Канаді встановлена на рівні 17,75 канадських доларів на годину (newscanadaimmigration.com.), що дає змогу відповідачу, навіть в умовах не повної зайнятості сплачувати аліментів у розмірі, який визначений судом.

Крім того, ані відповідач, ані представник не надали суду інформації про матеріальне становище відповідача чи його дохід, і відповідно неможливість сплачувати аліменти в розмірі, визначеному судом.

За таких обставин вважає, що рішення Богородчанського районного суду є обґрунтованим та законним, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 30 червня 2025 року залишити в силі.

Згідно з частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Пунктом 1 частини 4 статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах , що виникають з сімейних відносин, крім, зокрема, спорів про стягнення аліментів.

Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи категорію справи, ціну позову розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд прийшов до наступного висновку.

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідач є батьком народжених у шлюбі з позивачкою синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з позивачкою та перебувають під її опікою та на її утримані (а.с.13-16).

Відповідач виїхав за межі України ще до 2020 року, перебуває на даний час у Канаді.

Діти зареєстровані та проживають разом з матір`ю, перебувають на її утриманні. Оскільки обоє дітей є особами з інвалідністю, то потребують особливого догляду та забезпечення (а.с.23-25).

Позивачка самостійно не має змоги забезпечити належне матеріальне утримання дітей.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, враховуючи встановлені обставини, а також вимоги ст. 182, 183 Сімейного Кодексу України, виходячи з наведених позивачкою доводів, величини прожиткового мінімуму, встановленого законодавчо, матеріального становища сторін, віку, стану здоров`я та матеріального становища обох батьків, дітей, відсутність у платника аліментів інших утриманців, а також враховуючи потреби дітей і витрати, які несе позивачка на забезпечення життєвих потреб дітей, інші обставини, що мають істотне значення, вважав, що розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дітей може бути визначений у розмірі по 10 000 гривень на кожну дитину щомісячно до досягнення ними повноліття.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст.51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7 та 8 ст.7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст.18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно із ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Положеннями ст.141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

На підставі ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька, і (або) у твердій грошовій і (або) натуральній формі.

Згідно із ч.ч.1, 3 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Статтею 184 Сімейного кодексу України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлено, що у 2025 році прожитковий мінімум становить: для дітей віком до 6 років - 2563 гривні, для дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривень.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Аналогічний висновок викладений у постановах КСЦ у складі Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року справа №664/2746/17; від 25 вересня 2019 року справа № 755/14148/18.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Звертаючись до суду із позовними вимогами про стягнення аліментів позивач посилалася на те, що відповідач не бере участі в утриманні своїх неповнолітніх синів.

Судом встановлено, що діти проживають із матір`ю, і позивачка для забезпечення належного рівня життя та розвитку дитини несе витрати, які збільшуються у зв`язку з загальним підвищенням цін на продукти харчування, одяг, ліки, комунальні послуги, навчання та інше.

При цьому відповідачем не представлено належних доказів, що за своїм матеріальним станом та станом здоров`я він не може надавати матеріальне утримання своїм неповнолітнім дітям.

Також в матеріалах справи відсутні докази, які б спростували те, що відповідач не проживає разом із синами, не бере участь у їх вихованні та не несе у зв`язку із цим будь-які матеріальні витрати.

Таким чином висновок суду першої інстанції, що відповідач має можливість надавати допомогу неповнолітнім дітям, є обґрунтованим.

Відповідач в апеляційній скарзі не заперечує щодо наявності підстав для стягнення з нього аліментів на утримання дітей, однак не погоджується із розміром стягнутих аліментів. Вказує, що розмір аліментів, визначений судом по 10 000 гривень на кожну дитину, є завищеним, і згодний на виплату аліментів в розмірі по 2000 грн на кожну дитину, проте не подав до суду доказів про свій реальний майновий стан та джерела отримання доходів за межами України.

В силу визначеного статтею 81 ЦПК України обов`язку доказування і подання доказів кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази мають бути належними, допустимим, достовірними та достатніми у своїй сукупності для висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Жодна зі сторін безспірних доказів на підтвердження обставин, на які посилається не надала.

Обов`язок утримувати дітей є рівним обов`язком як батька, так і матері. Тому, як батько дітей може та має бути працевлаштованим, так і мати в силу віку дітей може та має бути працевлаштована задля отримання ними як батьками дітей доходу для утримання своїх дітей.

Зважаючи на те, що аліменти це платіж, спрямований саме на утримання дітей, який повинен бути достатнім для цього, разом з тим, він повинен бути співрозмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання, яке є в обох із батьків, і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дітей в коштах у розмірі, необхідному для їх життєдіяльності, забезпечення достойного рівня життя, який необхідний для їх фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, їх гармонійного розвитку, враховуючи рівність обов`язків батьків щодо матеріального утримання дитини, їх потреб, визначений законом мінімальний розмір аліментів та прожитковий мінімум для дітей відповідного віку, беручи до уваги те, що відповідач є особою працездатного віку, не позбавлений можливості працевлаштуватися на високооплачувану роботу, щоб мати матеріальну можливість утримувати неповнолітніх дітей, матеріалами справи не встановлено, що батько дитини має на утриманні інших осіб чи сплачує аліменти. Відповідач не надав жодної інформації і доказів стосовно власних доходів, при цьому позивачка не має можливості надати такі докази щодо відповідача у зв`язку з його проживанням іншій країні, тому суд першої інстанції об`єктивно керувався визначеними законодавчо величинами мінімального заробітку країни перебування відповідача, оскільки він є працездатною особою. Колегія суддів погоджується з визначеним судом першої інстанції розміром аліментів по 10 000 гривень на кожну дитину, оскільки враховуючи наявні в матеріалах справи докази, такий розмір аліментів буде достатнім для забезпечення належного матеріального утримання дітей, відповідатиме їх матеріальним потребам. Позиція відповідача щодо часткового задоволення позовних вимог в розмірі по 2000 грн на утримання кожної дитини нічим не обґрунтована, зводиться до власної суб`єктивної думки, в той час, як позивачкою доведена необхідність утримувати дітей, що потребують більшого розвитку внаслідок стану здоров`я.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є посилання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат та відсутні підстави для розподілу судових витрати за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Герасимчука Олега Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 30 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 22 вересня 2025 року.

Судді Є.Є. Мальцева

В.А. Девляшевський

О.О.Томин