Провадження №22-ц/812/1344/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 вересня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Колосовою О.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні за відсутності учасників цивільну справу №490/1288/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке ухвалив Центральний районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Саламатіна Олександра Вікторовича у приміщенні цього суду 27 травня 2025 року, дата складання повного тексту не зазначена, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів,

у с т а н о в и в :

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Позовна заява, мотивована тим, що вона перебувала з ОСОБА_4 в шлюбі з 17 лютого 2018 року, під час якого було придбано у спільну власність, крім іншого вантажний автомобіль Mercedes-Benz 1999 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , та легковий автомобіль Renault Laguna 2005 року випуску, номер кузову НОМЕР_3 , державний номер НОМЕР_4 . Відповідно до рішення Центрального суду міста Миколаєва віл 25 березня 2024 року було встановлено, що ОСОБА_4 набув у власність:

- вантажний автомобіль Mercedes-Benz 1999 року випуску, номер кузов/ НОМЕР_5 , д/н НОМЕР_2 , 10 січня 2020 року, в подальшому цей автомобіль був проданий ОСОБА_5 09 лютого 2021 року;

- легковий автомобіль Renault Laguna, 2005 року випуску, номер кузову НОМЕР_3 , д/н НОМЕР_4 22 березня 2019 року, в подальшому цей автомобіль був проданий ОСОБА_5 . 26 січня 2021 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Після його смерті позивачка дізналася, що власницею вказаних вище автомобілів є ОСОБА_2 , яка придбала їх в 2021 р. у ОСОБА_4 за договорами купівлі-продажу. Позивачка зазначає про рівність прав та часток на майно, набуте в шлюбі, та наголошує, що при укладенні договорів купівлі-продажу зазначених вище транспортних засобів своєї згоди на відчуження транспортних засобів не надавала, як і не отримувала належної їй частки від вартості відчуженого майна. Згідно висновку експертного дослідження вартість автомобіля Mercedes-Benz, 1999 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , складає 454162 грн 59 коп., вартість легкового автомобіля Renault Laguna 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_4 , складає 242597 грн 18 коп. Позивачка наголошує, що має право на компенсацію вартості вищезазначених транспортних засобів у розмірі половини від їх ринкової вартості, що становить 348379 грн 89 коп.

Посилаючись на викладене, позивачка просить стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на свою користь по 348379 грн 89 коп.

Представник відповідачки ОСОБА_6 - адвокат Матвєєв В.В. у поясненнях у справі просив суд відмовити у задоволенні позову та зазначив, що відповідачка дійсно набула у власність два автомобілі Mercedes-Benz 1999 року випуску та легковий автомобіль Renault Laguna, 2005 року випуску, які були придбані у ОСОБА_4 за власні кошти, що підтверджується відповідними документами. Після придбання транспортні засоби були належним чином зареєстровані в Регіональному сервісному центрі МВС в Миколаївській області, і право власності на них було оформлене у встановленому законом порядку, а тому відповідачка є добросовісним набувачем у розумінні ст. 388 Цивільного кодексу України. Таким чином, ОСОБА_2 є законним власником зазначених автомобілів. На думку представника відповідачки ОСОБА_2 , факт відчуження автомобілів чоловіком позивачки ще за його життя свідчить про те, що він мав право вільно розпоряджатися ними. Якщо позивачка вважає, що продаж автомобілів був здійснений із порушенням її прав, вона мала можливість оскаржити угоду в судовому порядку за життя чоловіка ОСОБА_4 , однак цього зроблено не було. Майно не вибуло з володіння власника поза його волею, а отже, немає правових підстав для витребування виплати половини вартості кожного автомобіля. Крім того, представник відповідачки ОСОБА_2 зазначає, що позивачка вимагає компенсацію з відповідачки, хоча договір купівлі-продажу був укладений між ОСОБА_2 та чоловіком позивачки ОСОБА_4 , а відповідно до цивільного законодавства України, вимога про відшкодування можливої шкоди або повернення майна могла бути пред`явлена до продавця колишнього чоловіка позивачки. Також представник відповідачки ОСОБА_2 вказує, що спадкоємцями ОСОБА_4 , є його мати ОСОБА_3 та його донька ОСОБА_4 , натомість ОСОБА_2 не є спадкоємцем померлого, не мала жодних договірних зобов`язань перед позивачкою, а тому вимоги позивачки є безпідставними. Позивачка не надала жодних доказів, що правочин ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є нікчемним або оспорюваним. Фактично вона намагається отримати компенсацію не з тієї особи, з якою вона мала спільне майно.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 травня 2025 р. позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що стороною відповідачів не була надана письмова згода позивача на відчуження спірних автомобілів. Проте позивачем також не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_2 є недобросовісним контрагентом. ОСОБА_1 не довела, що ОСОБА_2 знала, що позивач та ОСОБА_4 під час відчуження спірних автомобілів перебували у шлюбі, що придбані нею автомобілі належали подружжю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності і, що ОСОБА_4 не отримав згоди ОСОБА_1 на відчуження автомобілів. Також суд вважав, що позивачкою ОСОБА_1 не доведено, що кошти, які було отримано ОСОБА_4 від ОСОБА_2 за відчудження спірних автомобілів, були використані не в інтересах сім`ї.

Також, суд відхилив посилання позивачки на правовий висновок Великої палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19, оскільки в справі, що розглядається (№490/1288/25), на відміну від справи №125/2157/19, позивачкою не доведено порушення її прав при відчудженні спільного майна подружжя, а тому обставини в даних справах не є подібними. позивачкою ОСОБА_1 не доведено, що кошти, які було отримано ОСОБА_4 від ОСОБА_2 за відчуження спірних автомобілів, були використані не в інтересах сім`ї, а також не доведено порушення її прав при відчуженні спільного майна подружжя.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Мутьєв Д.В. вказує, що рішення суду порушує законні права та інтереси позивачки, ухвалено з порушенням матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що залишаючи позовні вимоги без задоволення, суд виходив із того, що позивачкою не доведено порушення її прав при відчуженні спільного майна подружжя. Проте Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2024 р. визнано вантажний автомобіль Mercedes-Benz 1999 року випуску, номер кузову НОМЕР_5 , д/н НОМЕР_2 , та легковий автомобіль Renault Laguna 2005 року випуску, номер кузову НОМЕР_3 , д/н НОМЕР_4 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . У постанові Миколаївського апеляційного суду від 10 липня 2024 року зазначено, що із досліджених доказів вбачається, що стороною відповідачів не була надана письмова згода позивача на відчуження спірних автомобілів. За приписами статті 369 ЦК України та стаття 65СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Наведене не тільки забезпечує права одного з подружжя, а й обмежує права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна. У постанові від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, на час вирішення спору (така вартість може не бути тотожною ціні, за якою майно було відчужене). Крім того, в рішенні Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 травня 2025 року не розглянута вимога позивача до ОСОБА_3 , в резолютивній частині рішення не вирішено питання щодо задоволення чи відмови в задоволенні позовної заяви в частині вказаних вимог.

В суд апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися , про день, час та місце судового засідання були повідомлені відповідно до положень статей 128, 130 ЦПК України.

15 вересня 2025 року через підсистему Електронний суд надійшло клопотання представника позивачки адвоката Мутьєва Д.В. про відкладення розгляду справи, яке обґрунтовано хворобою цього представника. Колегія суддів відхилила клопотання, оскільки заявник будь-яких доказів наявності поважних причин неявки до суду, а саме - хвороби, не надав.

Зважаючи на вимоги частини 6 статті 128, частин 1, 2 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення учасників справи, які не з`явилися, належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Колегія суддів відхилила клопотання позивачки ОСОБА_1 про доручення документів до справи, яке надійшло до апеляційного суду через канцелярію 12 вересня 2025 року зважаючи на те, що позивачка не дотрималась вимог частини 9 статті 83 ЦПК України про надання доказів направлення копії доказів іншим учасникам справи.

Також колегія суддів не прийняла до розгляду письмові пояснення ОСОБА_1 , які вона надала через канцелярію суду 15 вересня 2025 року, тому що вони подані за межами строку на апеляційне оскарження рішення суду, при цьому позивачка не клопотала перед судом про надання пояснень, а апеляційний суд таких пояснень не вимагав.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції вказаним положенням закону в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 березня 2024 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 10 липня 2024 року у справі № 490/3793/22 і таке встановив суд першої інстанції, 17 лютого 2018 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , який було розірвано рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 01 грудня 2021 року (рішення набрало чинності 04 січня 2022 року). Звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_4 зазначав, що сторони припинили шлюбні відносини у березні 2020 року, проживають окремо.

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є батьками доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

10 січня 2020 року ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу №8634/01/2020 придбав автомобіль Mersedes-Benz 1323 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_6 .

10 січня 2020 року ОСОБА_4 , на підставі договору купівлі-продажу №8634/01/2020 придбав автомобіль Mersedes-Benz 1323 1999 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_7 .

09 лютого 2021 року вказаний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №30/2695 з державним номерним знаком НОМЕР_2 .

22 березня 2019 року за ОСОБА_4 на підставі вантажної митної декларації UA209190/2019/023181 від 16 лютого 2019 року зареєстровано право власності на автомобіль Renault Laguna, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_8 .

26 січня 2021 року цей автомобіль продано ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №6547/21/010418. Після реєстрації автомобіль отримав державний номерний знак НОМЕР_4 .

Власником автомобіля Renault Premium 270, 2004 року випуску, ОСОБА_2 стала 23 січня 2021 року на підставі договору купівлі-продажу №6547/21/010397. Автомобіль отримав державний номерний знак НОМЕР_9 .

До вказаної дати автомобіль належав ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу №7108/19/001392 від 30 березня 2019 року, мав державний номерний знак НОМЕР_10 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_11 від 02.08.2022 р.

Спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняли донька ОСОБА_9 та мати ОСОБА_3 .

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 березня 2024 року у справі №490/3793/22 було частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , вантажний автомобіль Mercedes-Benz, 1999 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , та легковий автомобіль Renault Laguna, 2005 року випуску, номер кузову НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 . У задоволенні позовних вимог про визнання договорів купівлі-продажу автомобілів №30/2695 та 6547/21/010397 недійсними, відмовлено.

Додатковим рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 10 травня 2024 року у справі №490/3793/22 відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині визнання автомобіля Renault Premium 2004 року випуску, номер кузову НОМЕР_12 , реєстраційний номер НОМЕР_9 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 10 липня 2024 року у справі №490/3793/22 рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2024 року та додаткове рішення від 10 травня 2024 року змінені в частині мотивів відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу автомобілів, викладено його мотивувальну частину щодо цієї позовної вимоги в редакції цієї постанови.

Згідно висновку №140-0209 експертного транспортно-товарознавчого дослідження з визначення середньої ринкової ціни транспортних засобів від 18 грудня 2024 року середня ринкова ціна легкового автомобіля Renault Laguna 1,9d wagon, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_13 , станом на час проведення дослідження - 18 грудня 2024, складає 242597,18 грн, а середня ринкова ціна вантажного автомобіля фургону Mercedes-Benz 1323L Atego, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , складає 454162,59 грн.

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 , посилаючись на те, що її колишній чоловік ОСОБА_4 без її згоди розпорядився спірними автомобілями, які є їх спільною сумісною власністю, просила стягнути з їх набувачки ОСОБА_2 та спадкоємця майна ОСОБА_4 ОСОБА_3 1/2 частку вартості зазначеного майна з кожної відповідачки.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів, вирішуючи правильність такого висновку виходить з таких міркувань.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

У справі, яка переглядаються, вимоги позивачки зводяться, фактично, до стягнення грошової компенсації вартості її частки у спільному майні колишнього подружжя, яке було реалізовано без її згоди.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).

У справі, яка переглядається, суд з урахуванням обставин, встановлених у судових рішеннях у справі № 490/3793/22, які в силу положень частини 5 статті 82 ЦПК України не потребують доказування, встановив, що при укладанні договору купівлі-продажу двох спірних автомобілів, які є спільною власністю позивачки та її колишнього чоловіка ОСОБА_4 , згода ОСОБА_1 на таке відчуження майна не була отримана.

В силу частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Прикладом спільного майна є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку та/або доходу (стаття 60 СК України). При цьому дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Також частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 виснувала, що «з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.

Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснує, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)).

В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого».

Тобто у разі виникнення спору про поділ спільного майна подружжя, яке було відчужене іншим з подружжя в залежності від заявлених позовних вимог та їх мети існує два способи захисту порушеного права: 1) пред`явлення позову про визнання недійсним договору про відчуження майна (при цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором, а відповідачами мають бути усі сторони оспорюваного договору); 2) подання позову про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна у разі якщо особа хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди.

Оскільки у справі № 490/3793/22 суди відмовили ОСОБА_1 у визнанні договорів купівлі-продажу спірних автомобілів недійсними у зв`язку із недоведеність недобросовісності набувача майна ОСОБА_2 , ОСОБА_1 скористалася другим способом захисту свого права на спільну сумісну власність подружжя подала позов про стягнення грошової компенсації його вартості, натомість пред`явила його як до нового власника спірного майна ОСОБА_2 , так і до одного із спадкоємців померлого ОСОБА_4 ОСОБА_3 .

При цьому у такому позові належним відповідачем має бути той з подружжя (колишнього подружжя), хто реалізував спільне майно подружжя.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Як зазначено вище, ОСОБА_2 , яка вказана позивачкою одним із відповідачем у справі не є особою, яка має відповідати у спірних правовідносинах, які пов`язані із поділом спільного майна колишнього подружжя, тобто є неналежним відповідачем, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Саме з цих підстав слід було відмовити у позові до ОСОБА_2 .

Щодо позовних вимог, заявлених до другого відповідача ОСОБА_3 , яка, як установив суд першої інстанції, є одним із спадкоємців щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із положеннями статті 1281 ЦК України (у редакції закону, який був чинним на день відкриття спадщини щодо майна ОСОБА_4 та вирішення справи судом першої інстанції) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб.

Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Відповідно до статті 1282 ЦК України (у редакції закону, який був чинним на день відкриття спадщини щодо майна ОСОБА_4 та вирішення справи судом першої інстанції) спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

За такого до спадкоємців переходить обов`язок щодо задоволення вимог кредиторів спадкодавця, але лише в межах вартості отриманого ними спадкового майна за умови дотримання кредитором строків пред`явлення вимоги, які визначені статтею 1281 ЦК України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 , звернувшись із вимогою про стягнення грошової компенсації належної їй частки у спільному зі спадкодавцем ОСОБА_4 майні, до одного з його спадкоємців, на положення норм спадкового права, які регулюють спірні правовідносини, не посилалася, доказів щодо складу та вартості спадкового майна, а також доказів дотримання нею строків, визначених статтею 1281 ЦК України для пред`явлення вимоги до спадкоємців, які є присічними.

За такого її вимоги до ОСОБА_3 є недоведеними, оскільки без доведеності наявності спадкового майна, його вартості, а також доказів, що вимога до спадкоємця була заявлена у передбачені цивільним законом строки її позовні вимоги не можуть бути задоволені.

З огляду на викладені підстави для відмови у позові, колегія суддів частково приймає доводи апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції, зробивши правильний по суті висновок щодо відмови у позові, помилився щодо підстав такої відмови.

Також помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що у постанові Миколаївського апеляційного суду у справі № 490/3793/22 суд встановив, що ОСОБА_1 не доведено, що отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_2 за відчуження спірних автомобілів кошти були використані не в інтересах сім`ї, оскільки у згаданій постанові апеляційного суду такі обставини не встановлено.

За такого рішення суду першої інстанції з урахуванням положень пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України необхідно змінити, виклавши мотивувальну його частину в редакції цієї постанови та залишивши в іншій частині без змін.

Колегія суддів відхиляє аргумент апеляційної скарги проте, що в оскаржуваному рішенні суду не вирішено питання щодо задоволення або відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 , оскільки у першому абзаці цього рішення викладений висновок суду про залишення без задоволення позовної заяви до обох відповідачок ОСОБА_10 та ОСОБА_3 .

Щодо аргументу заявника про доведеність того, що відчуженням спірних транспортних засобів було порушено права позивачки, то, колегія суддів з цим погоджується, оскільки через відсутність її згоди на таке відчуження, що встановлено судами у справі № 490/3793/22, її права на спільне сумісне майно подружжя було порушено, натомість з огляду на викладені у цій постанові мотиви, заявлений у справі, яка переглядається позов, не підлягає задоволенню.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційним судом рішення суду змінено лише в мотивувальній частині, що не призвело до зміни висновку про відмову у позові, відсутні підстави для проведення розподілу судових витрат, які в цій справі покладаються на позивачку.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 травня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Т.М.Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_____________________________________________

Повна постанова складена 17 вересня 2025 року