Житомирський апеляційний суд
Справа №296/9411/23 Головуючий у 1-й інст. Стрілецька О. В.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Павицької Т.М.,

за участі секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №296/9411/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Богунського районного суду м.Житомира від 24 лютого 2025 року, яке ухвалене під головуванням судді Стрілецької О.В. в м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 . З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив станом на 12 травня 2024 року стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 947 408,50 грн, а також у відшкодування моральної шкоди - 83 485,49 грн.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_2 взяв у нього в борг грошові кошти, що підтверджується розписками: від 08 квітня 2016 року в сумі 1 270 євро зі сплатою процентів 2% у місяць або 26% у рік; від 12 квітня 2016 року в сумі 820 доларів США та 55 євро на тих же умовах; від 02 травня 2016 року в сумі 1 000 євро на тих же умовах; від 04 травня 2016 року в сумі 770 євро на тих же умовах, які є підтвердженням укладення між сторонами договору позики. Також за фактором часу відповідачем прийнято в борг наступні суми грошових коштів: 06 травня 2018 року 6 222,50 євро; 07 травня 2019 року 7 840,35 євро; 08 травня 2020 року 8 858,84 євро, а з урахуванням часткового повернення боргу на суму 1 020 євро відповідач прийняв у борг: 09 травня 2021 року 11 162,14 євро; 10 травня 2022 року 14 064,30 євро та 15 вересня 2023 року 19 181,48 євро. ОСОБА_2 зобов`язувався кошти повернути на першу вимогу. Він (позивач) неодноразово звертався до відповідача з вимогами повернути борг в усному поряду і шляхом направлення смсповідомлень засобами мобільного зв`язку, направленням поштових листів. Всі вимоги залишилися без задоволення. ОСОБА_2 відповідальний розрахуватися за борги всім належним йому майном, оскільки суть договору позики (розписки) від 2016 року має цільове призначення інвестиції в розвиток розгалуженого сімейного бізнесу відповідача, а останній ухиляється від погашення боргу, відгороджуючись завідомо неправдивими відомостями про відсутність у нього грошей. Він ( ОСОБА_1 ) всі свої грошові кошти і кошти, набуті у спадок від своїх померлих батьків, передав відповідачу. В змісті договору розписки від 2016 року встановлений щорічний приріст до суми боргу на 26% за рік та 2% за місяць не змінювався протягом всього періоду з 2016 року по 22 березня 2024 року, а математичні розрахунки щорічного приросту суми боргу у відсотках ретельно перевірялися відповідачем у спілкуванні засобами електронної пошти на адресу відповідача та застосунками засобів зв`язку телеграм і вайбер.

Моральна шкода обґрунтована тим, що довготривале неповернення боргу спричинило погіршення стану його здоров`я, гострі соціальні проблеми, пов`язані з неможливістю забезпечити собі належний рівень життя. ОСОБА_2 поставив його в скрутне матеріальне становище, у зв`язку з чим у нього також виникли боргові зобов`язання.

Заочним рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 24 лютого 2025 року позов задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики, яка станом на 12 травня 2024 року становить 463 737,97 грн, а також 10 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, що разом становить 473 797,37 грн. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання судового збору.

Не погодившись із заочним рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що суд помилково замість об`єктивної перевірки розрахунку боргових зобов`язань, встановлених договором, застосував іншу схему розрахунку боргу, котра суперечить реальним умовам договору позики (розписки) 2016 року з щорічною виплатою приросту до боргу на 26%, які встановлені за власним волевиявленням відповідача, без участі відповідача виніс заочне рішення, яке не відповідає вимогам Конституції України. Суд першої інстанції неправильно застосував іншу схему розрахунку за методом облікової ставки НБУ, оскільки по матеріалах справи є чітко поставлені умови договору із конкретним розміром і порядком одержання процентів, установлених договором у відповідності до правових норм. Суд поверхнево переглянув наявні розрахунки та альтернативно висунув власноручні розрахунки за іншою схемою, яка не відповідає умовам договору сторін. Тіло позики у справі це юридичний об`єкт суми усуспільненого фактору одноразової акції позики наданої частками, але суд помилково цей об`єкт не побачив та визначив п`ять відокремлених позик, що не відповідає дійсності. Неправильне визначення юридичного об`єкту спонукало до помилкових дій із перерахунком боргу по іншій схемі, що не відповідає фактичним умовам договору та обставинам справи. Вказана помилка суду призвела до суттєвих порушень його майнових прав. Суд неправильно охарактеризував причинний зв`язок моральних страждань від правопорушень, спричинених йому, які наразі актуальні у зв`язку з багаторічних ухиленням відповідача ОСОБА_2 за борговими зобов`язаннями повернути грошові кошти на першу вимогу або частками. Суд не врахував його статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, його соціально небезпечний статус відповідача, його душевні страждання спричиненні безвідповідальною поведінкою з грубим цинізмом відповідача, а також його душевні страждання, пов`язанні з соціальними факторами.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав.

Відповідач у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.55 т.3). Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволеною з наступних підстав.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним із моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст.ст.509,526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, але у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За таких обставин, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування ст.ст.1046,1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року в справі №369/3340/16-ц.

Також відповідно до положень частин першої-третьої ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що відповідно до розписки 08 квітня 2016 року ОСОБА_2 взяв в борг 1 270 євро зі сплатою відсотків 2% в місяць або 26% в рік, які зобов`язався повернути ОСОБА_1 на першу вимогу; 12 квітня 2016 року до суми заборгованості добавлено 820 доларів США та 55 євро на тих самих умовах; 02 травня 2016 року сума боргу збільшена на 1 000 євро на тих самих умовах; 04 травня 2016 року сума боргу збільшена на 770 євро на тих самих умовах (а.с.17-18 т.1). Матеріалами справи не спростовано, що розписка із зазначенням отримання грошових коштів написана власноручно ОСОБА_2 та підписана також відповідачем у вказані дати. Оригінал розписки перебуває у позивача.

Отже, у період із 08 квітня 2016 року по 04 травня 2016 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у борг грошові кошти в сумі 3 095 євро та 820 доларів США під 2% в місяць або 26% річних, які зобов`язався повернути на першу вимогу. ОСОБА_2 відповідно до розписки вказану суму коштів отримав поступово декількома позиками, а саме: 08 квітня 2016 року 1 270 євро; 12 квітня 2016 року - 820 доларів та 55 євро, 02 травня 2016 року 1 000 євро, 04 травня 2016 року - 770 євро, що підтверджується його підписом, які він зобов`язався повернути на першу вимогу.

Із змісту копій розписок від 06 травня 2018 року та 09 травня 2021 року вбачається, що ОСОБА_2 підтверджував наявність заборгованості, продовжував позику на тих самих умовах та у цих розписках наведені власні розрахунки позивача з урахуванням збільшення суми боргу на суму нарахованих відсотків.

Зі змісту розписки від 09 травня 2021 року вбачається, що 09 червня 2020 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_3 1 020 євро, станом на 09 травня 2021 року значиться борг у сумі 9 662,13 євро (а.с.21 т.1).

Із листування між сторонами вбачається, що ОСОБА_1 із листопада 2021 року неодноразово звертався до ОСОБА_2 із вимогами повернути борг (а.с.34-63 т.1). У зв`язку з не поверненням заборгованості ОСОБА_1 також звертався до правоохоронних органів (а.с.65-71 т.1).

Оскільки змістом розписки 2016 року підтверджений факт передачі грошових коштів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що між сторонами існують договірні зобов`язання за договором позики.

Колегія судді погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що розписки від 06 травня 2018 року, 07 травня 2019 року, 09 травня 2021 року та інші документи, які містяться у матеріалах справи, беззаперечно не підтверджують обставину передачі позивачем відповідачу в борг грошових коштів на суму відсотків за користування коштами, а натомість в них фактично наведені власні розрахунки ОСОБА_1 суми заборгованості з урахуванням нарахованих відсотків, а тому вони не підтверджують укладення договору позики процентів за користування позиченими коштами, тобто передачі їх у борг в розумінні норм ст.1047 ЦК України.

Відповідно до частини першої ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Із змісту розписки слідує, що між сторонами досягнута згода, що кошти передаються під сплату відсотків 2% в місяць або 26% річних.

Згідно з абзацом першим частини першої ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст.ст.610,611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Оскільки ОСОБА_2 , отримавши грошові кошти в борг, на вимогу ОСОБА_1 їх не повернув, чим допустив неналежне виконання грошового зобов`язання, що призвело до порушення майнових прав позивача, то на підставі ст.ст.526,610,611,1047,1048,1049 ЦК України з нього на користь позивача підлягає стягненню сума позики та відсотки за користування позиченими сумами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заборгованість, яка підлягає стягненню за договором позики з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 становить 8 558,24 євро і 2 543,54 доларів США та, виходячи з заявлених позовних вимог, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість, яка станом на 12 травня 2024 року становить 463 737,97 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що розрахунок суми боргу суперечить реальним умовам договору спростовуються змістом самої розписки, оскільки сторони погодили між собою, що позика надається під 26% річних та судом першої інстанції при розрахунку застосована саме така процента ставка. Як правильно встановлено судом першої інстанції, позика надавалася окремими сумами та різними датами, а тому нарахування процентів за користування коштами не може здійснюватися за період, коли вказані кошти не були передані в борг та позичальник ними не користувався, оскільки це суперечить положенням ст.1048 ЦК України.

Колегія суддів також не може погодитися з нарахованим скаржником «тілом» позики, оскільки тілом позики є кошти, які позикодавець передав у власність позичальникові, а останній зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму позики. Відсотки за користування позикою мають інші правову природу, вони не повертаються, оскільки не передавалися, а сплачуються позикодавцю за користування переданою у власність грошовою сумою, яку належить повернути. Отже, базою для розрахунку відсотків за користування є передана у власність другій стороні сума грошових коштів, що узгоджується з вимогам ст.1048 ЦК України. Розрахунок позивача, у якому фактично відсотки нараховані на відсотки не можна вважати виконаним на умовах договору та доведеним матеріалами справи, а тому доводи апеляційної скарги з цього приводу висновків суду першої інстанції та його розрахунку не спростовують.

Відповідно до норм ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 01 вересня 2020 року в справі №216/3521/16-ц дійшла висновку, що виходячи з положень ст.ст.16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що неналежне тривале невиконання грошового зобов`язання ОСОБА_2 призвело до порушення майнових прав позивача, що безумовно призвело до моральних страждань, викликало негативні емоції, переживання, необхідність прикладати додаткові зусилля для відновлення порушеного права та позивач вимушений був звертатися за захистом своїх прав, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування в рахунок моральної шкоди 10 000 грн, що відповідає засадам розумності і справедливості.

Прохальна частина апеляційної скарги про повернення справи до районного суду для продовження її розгляду не ґрунтується на положеннях чинного цивільно-процесуального законодавства, приймаючи до уваги, що положення ст.374 ЦПК України наразі не наділяють суд апеляційної інстанції повноваженнями направляти справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, якщо оскаржується рішення суду першої інстанції. У даному випадку підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Із огляду на зазначене вище, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи по суті, а фактично зводяться до переоцінки доказів.

Суд першої інстанції ухвалив заочне рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні. Відповідно до положень ст.375 ЦПК України заочне рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 29 липня 2025 року ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору в сумі 9 609,63 грн за подання апеляційної скарги до ухвалення Житомирським апеляційним судом судового рішення у цій справі. Відтак, на підставі ст.141 ЦПК України з ОСОБА_1 в дохід держави підлягає стягненню 9 609,63 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Богунського районного суду м.Житомира від 24 лютого 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 9 609 грн 63 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: