Постанова

Іменем України

17 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 754/3801/23

провадження № 61-7427св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач),

судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка подавала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 ,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_1 , які підписані представником ОСОБА_4, на постанову Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року в складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П.,

Історія справи

Короткий зміст позову

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Позов мотивований тим, що 05 вересня 2017 року між позивачем і відповідачем укладено договір позики грошових коштів. За умовами Договору позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі 2 860 000 грн, що станом на дату укладення договору становить 110 000 дол. США за офіційним курсом продажу дол.а США у розмірі 26,00 грн/1 дол. США. Позичальник зобов`язався повернути позику у строк до 05 вересня 2019 року шляхом передачі грошових коштів за погодженим курсом продажу дол.а США у розмірі 26 грн. за 1 дол. США.

До договору позики неодноразово вносилися зміни, шляхом укладення додаткових угод, відповідно до умов яких здебільшого змінювалися умови договору позики лише в частині строку повернення позики. Відповідно до погоджених умов Договору позики та додаткових угод, остаточний розрахунок мав бути проведений у строк до 31 грудня 2022 року.

Факт невиконання зобов`язань та неповернення підтверджується актом взаєморозрахунків від 10 січня 2023 року до договору позики від 05 вересня 2017 року. Станом на дату звернення з даним позовом сума заборгованості не зменшилася та становить 1 000 000 грн. Відповідач ухиляється від виконання зобов`язання.

ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2

заборгованість за договором позики від 05 вересня 2017 року у розмірі 1 000 000 грн;

судові витрати.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року:

позов ОСОБА_1 задоволено;

стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05 вересня 2017 року у розмірі 1 000 000 грн та судовий збір за подання позову 5 000 грн;

зобов`язано Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві повернути ОСОБА_1 з державного бюджету судовий збір в розмірі 5 000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 29 березня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито загальне позовне провадження;

23 травня 2023 року до суду відповідач подав заяву, в якій він просив суд проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає та підтверджує наявність заборгованості.

умовами Договору сторони передбачили, що підтвердженням повернення позики є передача розписки. Відсутні підстави вважати, що відповідач виконав умови договору позики від 05 вересня 2017 року та повернув позивачу отримані від останнього кошти в повному обсязі;

відповідач письмовою заявою визнав суму заборгованості за договором позики 05 вересня 2017 року в сумі 1 000 000 грн. Відповідно до частин першої, четвертої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки відповідач визнав позов, і, враховуючи, що доказів виконання відповідачем умов договору позики від 05 вересня 2017 року матеріали справи не містять, суд приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 1 000 000 грн боргу є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 серпня 2024 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі - ОСОБА_3 закрито.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що:

апелянт вважає, що рішення місцевого суду ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права та порушило її права при поділі спільного сумісного майна нажитого з відповідачем у справі ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі. Так, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 липня 2022 року у справі № 754/4741/22 розірвано шлюб між подружжям ОСОБА_2. За 20 років перебування у шлюбі подружжя набуло у власність, як рухоме, так і нерухоме майно на загальну суму 11 434 672 грн. Найбільш вартісними об`єктами спільного майна є земельна ділянка - 12 соток, оформлена на ім`я ОСОБА_2 в АДРЕСА_1, і розташований на ній житловий будинок загальною площею 300,00 кв. м, який є повністю готовим та придатним для проживання, але не вводиться в експлуатацію ОСОБА_2 саме з підстав наявності спору щодо його поділу. Наразі на розгляді Броварського міськрайонного суду Київської області перебуває справа № 361/9463/23 про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_2. ОСОБА_2 у зустрічному позові у справі № 361/9463/23 повідомив, що постановою Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва від 23 листопада 2023 року у ВП № НОМЕР_1 передано стягувачу - ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 754/3801/23 від 21 серпня 2023 року земельну ділянку за кадастровим номером :01:048:0028, загальною площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_2 . Актом про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу ВП НОМЕР_1 від 23 листопада 2023 року було передано ОСОБА_1 у власність наведену земельну ділянку. Тобто, саме на підставі рішення суду у цій справі, земельна ділянку за кадастровим номером :01:048:0028, загальною площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на якій розташований житловий будинок загальною площею 300 кв. м., який побудований за наявності дозвільних документів, оформлених на ОСОБА_2 , але не введений в експлуатацію, були передані позивачу у цій справі - ОСОБА_1 , який формально вже є власником як земельної ділянки, так і будинку, оскільки чинне законодавство передбачає принцип за яким нерухомість слідує за землею, незважаючи на те, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя;

апеляційний суд вказав, що зазначені у оскаржуваному судовому рішенні висновки суду першої інстанції створюють права та обов`язки лише для сторін договору ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , поряд з цим, питання про права та обов`язки ОСОБА_3 при розгляді даної справи судом не вирішувались. Аргументи апеляційної скарги про порушення сторонами засад добросовісності при укладенні договору позику та по суті його фіктивність, не можуть слугувати підставами для скасування рішення, оскільки зводяться до дослідження окремих обставин, що не входять до предмета доказування в цій справі. Питання про спростування у встановленому законом порядку презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України) підлягає дослідженню у межах окремого судового розгляду. Проте, як повідомив апеляційному суду представник апелянта з позовами щодо оспорювання правомірності правочину (договору позики) до суду не зверталися;

станом на час звернення ОСОБА_3 до апеляційного суду спір між подружжям щодо поділу майна не вирішено, юридичну долю та правовий режим, у тому числі земельної ділянки та житлового будинку, не визначено, а тому є передчасним твердження апелянта про порушення оскаржуваним рішенням її прав, саме при поділі майна подружжя. При цьому, апеляційним судом зі слів представника апелянта встановлено, що боргові зобов`язання подружжя, про наявність/відсутність яких зазначається у апеляційній скарзі не є предметом поділу майна у справі, що розглядається. За результатами судового перегляду справи, колегія суддів встановила, що ОСОБА_3 не довела факту порушення рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року її прав, інтересів або обов`язків. З огляду на викладене, враховуючи обставини справи та оцінивши у відповідності до вимог статті 89 ЦПК України надані докази, колегія суддів вважає, що оскаржуваним судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_3 не вирішувалося, а відтак відкрите апеляційне провадження за її апеляційною скаргою, як особи, яка не брала участі у справі, підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини 1 статті 362 ЦПК України.

Короткий зміст судового рішення суду касаційної інстанції

Постановою Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2025 року:

касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково;

ухвалу Київського апеляційного суду від 05 серпня 2024 року скасовано;

справу передано для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що:

у справі, яка переглядається, апеляційний суд установив, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 липня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики задоволено. Звертаючись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, ОСОБА_3 як особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, порушення своїх прав обґрунтовувала, зокрема, тим, що внаслідок виконання рішення місцевого суду у цій справі, в рахунок погашення заборгованості, яку визнав відповідач, позивачу (стягувачу у виконавчому провадженні) передано земельну ділянку, на якій розташовано не введений в експлуатацію житловий будинок, яка належить до спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 і щодо якої у колишнього подружжя існує спір про поділ цього майна. Закриваючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції обмежився висновком про те, що з огляду на предмет і підстави позову у цій справі рішення суду першої інстанції стосується житлових прав позивача і відповідача та не впливає на права особи, яка подала апеляційну скаргу. При цьому апеляційний суд не надав оцінки доводам ОСОБА_3 про належність до спільної сумісної власності того майна, яке передано позивачу (стягувачу у виконавчому провадженні) в рахунок погашення заборгованості, яку визнав відповідач на підставі рішення суду першої інстанції. Крім того, аналізуючи спірний договір позики від 05 вересня 2017 року, суд апеляційної інстанції залишив без уваги його положення, викладені у пункті 10, а саме повідомлення позичальника про його перебування станом на момент укладення договору у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Тобто позивач та відповідач (який визнав позов) усвідомлювали те, що спірні правовідносини стосуються також дружини (на час укладення договору позики) позичальника ОСОБА_3 , яка зазначена у спірному договорі як дружина позичальника і яку суд першої інстанції до розгляду цієї справи не залучив;

також колегія суддів звернула увагу на те, що з Єдиного державного реєстру судових рішень, інформація з якого є у вільному доступі, вбачається, що у провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області перебуває справа № 361/9463/23 позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Предметом позовних вимог у цій справі є, зокрема, земельна ділянки, кадастровий номер :01:048:0028, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення по суті спору у справі № 361/9463/23 на час касаційного перегляду не ухвалено. Вирішення спору, зокрема про стягнення боргу за договором позики з позичальника, який на момент укладення такого договору перебував у шлюбі, про що зазначено договорі, без залучення указаної у договорі позики особи ОСОБА_3 , є неприпустимим та впливає на майнові права останньої, оскільки право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном як у вузькому розумінні - активами, так і у широкому - борговими зобов`язаннями. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Суд апеляційної інстанції на наведене вище помилково уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 . За таких обставин касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа - передачі до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено;

рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року скасовано та постановлено нове судове рішення, яким в позові ОСОБА_1 відмовлено;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

розгляд вказаного позову стосується інтересів ОСОБА_3 , що вона відповідно обґрунтувала в апеляційній скарзі. Зокрема, ОСОБА_3 зазначила про те, що на момент укладення вказаного договору перебувала у шлюбі із Відповідачем ОСОБА_2 . Відповідно до пункту 10 договору позики від 05 вересня 2017 року позичальник (відповідач у справі - ОСОБА_2 ), який перебуває у зареєстрованому шлюбі з 02 лютого 2002 року із ОСОБА_3 , повідомляє, що ОСОБА_3 повідомлена позичальником про умови договору позикодавцеві (позивачу у цій справі) та умови повернення позики. Таким чином, вказаний борг є спільним боргом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а отже вони є солідарними боржниками у цій справі;

як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 подав позов про стягнення грошових коштів за договором позики лише до ОСОБА_2 . Враховуючи викладене, оскільки ОСОБА_3 є солідарним боржником за вищевказаним договором, вона також має бути і відповідачем у вказаній справі, тобто позов мав бути пред`явлений до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як солідарних боржників. Натомість позов було пред`явлено ОСОБА_1 лише до ОСОБА_2 , що має обумовлює висновок про подання позову до неналежного відповідача;

в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача. Вказаний висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у справах з подібними правовідносинами: у постанові від 19 серпня 2020 року (справа № 201/16327/16-ц, провадження № 61-43384св18), у постанові від 06 грудня 2021 року (справа № 640/10507/18, провадження № 61-18941св20). Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи;

відповідно до положень ст. 376 ЦПК України серед підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Аргументи учасників справи

10 червня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подав касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_4., на постанову Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року, у якій просив:

постанову Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року скасувати;

рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року залишити в силі;

вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

17 червня 2025 року ОСОБА_1 засобами електронного поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_4., на постанову Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року, у якій просив:

постанову Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року скасувати;

рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року залишити в силі;

вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Касаційні скарги мотивовані тим, що:

апеляційний суд не виконав вказівки Верховного Суду з яких було скасовано ухвалу апеляційного суду при попередньому перегляді справи в апеляційному порядку, а саме: апеляційний суд так і не надав оцінку доводам ОСОБА_3 про належність до спільної сумісної власності того майна, яке передано позивачу (стягувачу у виконавчому провадженні) в рахунок погашення заборгованості, яку визнав відповідач на підставі рішення суду першої інстанції. Фактично в цій частині апеляційний суд продублював мотиви постанови суду касаційної інстанції й зробив висновок, що «колегія суддів погоджується з вищевикладеним та зазначає, що розгляд вказаного спору стосується інтересів ОСОБА_3 , що вона відповідно обґрунтувала в апеляційній скарзі...». Тобто, апеляційний суд погодився із висновком касаційного суду, а тому вирішив скасувати законне та обґрунтоване рішення районного суду, яке оскаржувалося особою, яка не мала жодного відношення до спору та чиї права прийняте судом рішення не порушувалися. Водночас, звертаємо увагу, що даним спором не вирішувалося питання стосовно нерухомого майна (земельної ділянки та житлового будинку, про який заявляє ОСОБА_3 ). Передання ОСОБА_1 нерухомого майна (земельної ділянки) відбулося під час виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року, а тому не може бути підставою для його скасування, оскільки таке передання відбулося у порядку Закону України «Про виконавче провадження», тобто в порядку встановленому для виконання судових рішень. Разом із цим, вказані обставини не можуть бути підставою для висновку, що рішення районного суду від 11 липня 2023 року є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 ;

мотивувальна та резолютивна частини рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 липня 2023 року ні прямо, ані опосередковано не містять висновків про права та обов`язки ОСОБА_3 , або про останню безпосередньо. Оскаржувана постанова апеляційного суду не містить належного обґрунтування висновків про те, що рішення районного суду від 11 липня 2023 року є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 , як і не містить належного викладення мотивів відхилення доводів позивача та його представника, викладені, в тому числі у відзиві на апеляційну скаргу;

предметом поданого ОСОБА_1 позову є стягнення із ОСОБА_2 узятих у борг коштів за договором позики. З позовними вимогами про визнання недійсним договору позики ОСОБА_3 до місцевого суду не зверталася. Суттєвим у правовідносинах, що виникли між Сторонами ( ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ), є саме факт невиконання умов договору позики, який був укладений 05 вересня 2017 року безпосередньо Позивачем і Відповідачем. Покладений в основу оскаржуваного судового рішення апеляційного суду висновок про те, що спірні правовідносини стосуються також ОСОБА_3 , яка зазначена у договорі як дружина позичальника і яку суд першої інстанції до розгляду цієї справи не залучив, є безпідставним. Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 визначив Відповідачем - ОСОБА_2 , оскільки такий узяв у борг у Позивача грошові кошти, відтак останній і мав їх повернути. Перебування у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї. При цьому формальне зазначення у договорі позики про обізнаність ОСОБА_3 не може однозначно свідчити про те, що такі кошти взяті в інтересах сім`ї. У спірному випадку, апеляційний суд, приймаючи оскаржуване судове рішення, по суті встановив, що боргові зобов`язання за договором позики є спільним сумісним майном подружжя, а відтак, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 є солідарними боржниками. Тобто, фактично апеляційний суд здійснив вихід за межі позовних вимог, та встановив обставини, окрім того, що не відповідають дійсності, так і не стосуються предмету спору. Дана обставина підлягає доведенню/спростуванню виключно під час розгляду справи про поділ майна подружжя, а не під час розгляду справи про стягнення коштів. Тим більше, що рішення по суті спору у справі № 361/9463/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя ще не прийнято. Отже, обставини того, чи є боргові зобов`язання за договором позики є спільним сумісним майном подружжя, чи ні, підлягає доведенню і встановленню саме під час розгляду цивільної справи № 361/9463/23 про поділ майна подружжя, тобто Броварським міськрайонним судом Київської області.

16 вересня 2025 року через Електронний суд ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу, який підписаний адвокатом Тітовою О. О., в якому просила:

відмовити у задоволенні касаційної скарги;

постанову апеляційного суду від 24 квітня 2025 року залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що:

на підставі рішення суду у цій справі, земельна ділянку за кадастровим номером :01:048:0028, загальною площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на якій розташований житловий будинок загальною площею 300 кв. м, який побудований за наявності дозвільних документів, оформлених на ОСОБА_2 , але не введений в експлуатацію, були передані позивачу у цій справі - ОСОБА_1 , який формально вже є власником як земельної ділянки, так і будинку, незважаючи на те, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя в силу презумпції права спільної сумісної власності подружжя. Доречно було б звернути увагу на те, що ОСОБА_1 , який є хрещеним доньки ОСОБА_2 є досить обізнаною людиною у справах, що стосується стягнення боргових зобов`язань, якщо відповідно до інформації, яка розміщена на офіційному сайті «Судова влада» це саме він був як позивач, так і відповідач у судових справах про стягнення грошових коштів за договорами позики;

після того, як ми із ОСОБА_2 не прийшли до взаємної згоди щодо поділу спільного майна подружжя, з`являється договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 датований 05 вересня 2017 року із додатковими угодами та актом звірки взаєморозрахунків датований 10 січня 2023 року і його знайомий ОСОБА_1 звертається до Деснянського районного суду міста Києва із позовом про стягнення із ОСОБА_2 боргу за договором позики. Незважаючи на те, що у договорі позики вказано, що ОСОБА_3 , як дружина ОСОБА_2 повідомлена про те, що ОСОБА_2 отримує від ОСОБА_1 грошові кошти в борг, ОСОБА_3 до участі у справі не залучена. ОСОБА_2 одразу визнає борг та отримує рішення суду на підставі якого у неправомірний спосіб передається спільне майно подружжя ОСОБА_1 . У подальшому, ОСОБА_2 , починаючи з січня 2023 року - коли ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_2 із пропозицією мирного розподілу спільного майна подружжя, починають з`являтися документи про неіснуючі позики, про договори, укладені із компаніями, які ніколи не надавали і не могли надавати такі послуги, і ОСОБА_2 , який буцімто зобов`язаний повернути ОСОБА_1 борг у 1 млн. грн., витрачає в цей же час на, як він вказує, добудову будинку більш як 3 млн. грн. і платить компанії яка вже 9 років потому як збанкрутіла. Це при тому, що з 2021 року ОСОБА_2 вже проживали у будинку, а в 2022 році, коли почалася війна, у в будинку жили рідні та друзі ОСОБА_2. Всі ці обставини дають підстави стверджувати про порушення сторонами у цій справі принципу добросовісності при реалізації прав і повноважень, що включає в себе неприпустимість зловживання правом, яке виходячи із конституційних положень означає, що здійснення прав та свобод людини не повинні порушувати права та свободи інших осіб;

рішення суду у цій справі використовується як інструмент у справі про поділ спільно нажитого майна подружжя з метою уникнення його справедливого розподілу відповідно до вимог статті 70 СК України. З врахуванням викладених обставин суд першої інстанції прийняв рішення щодо прав та обов`язків, оскільки це стосується боргових зобов`язань у період шлюбу з ОСОБА_2 , і ОСОБА_3 не була залучена до участі у справі, що є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухваленням нового рішення про відмову у позові з підстав порушення сторонами у цій справі положень частин 2-5 статті 13 цього Кодексу (частина третя статті 16 ЦК), оскільки звернення до суду із позовом пов`язане не із захистом прав позивача, а використання рішення суду як неправомірного інструменту, яким створено преюдиційний факт наявності неіснуючих боргових зобов`язань задля уникнення розподілу спільно нажито майна подружжя.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2025 року:

поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року;

відкрито касаційне провадження у справі.

10 вересня 2025 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2025 року:

клопотання ОСОБА_3 , яке підписане адвокатом Тітовою О. О., про продовження строку на подання відзиву задоволено;

продовжено ОСОБА_3 строк на подання відзиву на касаційні скарги.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 04 серпня 2025 року вказано, що Наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 04 листопада 2019 року у справі № 542/401/18, від 10 вересня 2020 року у справі № 757/66808/19-ц, від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц, від 17 червня 2021 року у справі № 626/2547/19, від 15 листопада 2023 року у справі № 187/385/20, від 18 вересня 2024 року у справі № 161/16885/21, від 18 листопада 2024 року у справі № 306/1462/23, від 31 березня 2025 року у справі № 0311/7422/2012; від 17 лютого 2020 року в справі № 668/17285/13-ц; від 16 січня 2020 року у справі № 925/1600/16; від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3; від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц; від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Фактичні обставини

05 вересня 2017 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики.

За умовами цього договору позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі 2 860 000 грн, що станом на дату укладення договору становить 110 000 дол. США за офіційним курсом Національного банку України з розрахунку 26,00 грн за 1 дол., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики в строк встановлений цим договором. На момент укладення цього договору грошові кошти в сумі 110 000,00 дол.ів США позикодавець передав позичальнику в повному обсязі, що підтверджується розпискою. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк до 05 вересня 2019 року, шляхом передачі грошових коштів (гривня, дол. США, євро) за погодженим курсом продажу дол.а США з розрахунку 26 грн за 1 дол. США. За домовленістю сторін сплата позики повинна підтверджуватися позикодавцем відповідними розписками про одержання грошей, які позикодавець зобов`язаний видати позичальнику одночасно із отриманням платежу від позичальника (пункти 1-3, 5 договору позики).

У пункті 10 договору позики від 05 вересня 2017 року вказано, що «позичальник повідомляє, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з 02 лютого 2002 року із ОСОБА_3 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , індивідуальний податковий номер: НОМЕР_2, яка повідомлена позичальником про умови даного договору та умови повернення позики позикодавцеві» (том 1, а. с. 14)

Додатковою угодою від 02 вересня 2019 року до договору позики від 05 вересня 2017 року сторонами внесено зміни до пункту 3 договору позики та встановлено строк повернення позики до 05 вересня 2020 року.

Додатковою угодою № 2 від 25 серпня 2020 року до договору позики від 05 вересня 2017 року внесено зміни до пункту 3 договору позики та сторонами встановлено строк повернення позики до 31 грудня 2021 року.

Додатковою угодою № 3 від 30 січня 2022 року до договору позики від 05 вересня 2017 року встановлено, що загальна сума повернутих позичальником грошових коштів за договором позики від 05 вересня 2017 року становить 1 620 000 грн, що еквівалентно 62 308,00 дол.ам США за погодженим сторонами курсом дол.а США з розрахунку 26 грн за 1 дол. США. Станом на дату укладення цієї додаткової угоди за договором позики 05 березня 2017 року неповернутою залишилася сума позики у розмірі 1 240 000,00 грн, що еквівалентно 47 690,00 дол.ів США за погодженим сторонами курсом дол.а США з розрахунку 26 грн за 1 дол. США. Щодо виконаної іншої частини зобов`язання майнових претензій до позичальника позикодавець не має. Також сторонами внесено зміни до пункту 3 договору позики та встановлено строк повернення позики до 31 грудня 2022 року.

10 січня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 складено акт звірки взаєморозрахунків за договором позики 05 березня 2017 року, за яким станом на 10 січня 2023 року загальна сума заборгованості складає 1 000 000 грн, що еквівалентно 38 462 дол. США за погодженим сторонами курсом дол.а США з розрахунку 26 грн за 1 дол. США.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 липня 2022 року у справі № 754/4741/22 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/105457070):

позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу задоволено;

шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві 02 лютого 2002 року, актовий запис за № 131, розірвано.

Відповідач ОСОБА_2 письмовою заявою від 23 травня 2023 року визнав суму заборгованості за договором позики 05 вересня 2017 року в сумі 1 000 000 грн (а. с. 29, том 1).

Позиція Верховного Суду

Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанову Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Об`єднана палата зауважує, що розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Слід розмежовувати матеріальну та процесуальну добру совість як за сферою застосування, так і наслідками. Матеріальна добра совість регулюється, зокрема, пунктом 6 статті 3 ЦК України, а процесуальна, зокрема, статтею 44 ЦПК України (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24)).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип доброї совісті не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами (частина перша статті 44 ЦПК України).

Процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті. Проявом принципу процесуальної доброї совісті є те, що особа (зокрема, позивач) навряд чи може висувати твердження несумісні з тією позицією, яка зайнята нею в судовому процесі, що вже відбувся. Принцип процесуальної доброї совісті навряд чи має толерувати непостійність учасників процесу, а навпаки покликаний забезпечити послідовну поведінку учасників спору. Адже суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Правопорядок не може допускати ситуації, за яких особа наполягає в різних судових процесах на правдивості протилежних одне одному тверджень задля просування власних інтересів (див., постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19 (провадження № 61-4283св24), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24)).

Потрібно розмежовувати зловживання процесуальними правами та зловживання матеріальними (цивільними) правами. Вказані правові конструкції відрізняються як по суті, так і за правовими наслідки щодо їх застосування судом. При зловживанні процесуальними правами суд має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, позов, чи застосувати інші заходи процесуального примусу. Натомість правовим наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема, відмова у захисті цивільного права та інтересу, тобто відмова в позові (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року в справі № 318/89/18 (провадження № 61-128св19), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 лютого 2021 року в справі № 904/2979/20, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 757/30424/18 (провадження № 61-993св20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 серпня 2023 року у справі № 932/4154/22 (провадження № 61-10679св22), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2024 року в справі № 686/16569/22 (провадження № 61-1306св23)).

Касаційний суд вже звертав увагу, що учасники цивільного обороту доволі часто намагаються використовувати правомірний цивільно-правовий інструментарій (зокрема, позов про стягнення аліментів) для унеможливлення чи ускладнення виконання судового рішення про стягнення боргу, тобто з неправомірною метою, не для забезпечення визначеності в приватних відносинах, захисту прав та інтересів. Очевидно, що суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Якщо «пов`язані» чи «афілійовані» особи, наприклад, родичі, колишні члени подружжя, ініціюють, зокрема, справу про стягнення аліментів для унеможливлення чи ускладнення виконання судового рішення, формування пасиву (боргів), виключення певного майна з під звернення стягнення на час виконання судового рішення, якщо стягнення аліментів направлене на недопущення звернення стягнення на майно боржника, створення переваг у черговості розподілу стягнутих з боржника грошових сум, такі учасники діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора (стягувача). Тому в такому разі відбувається використання позову про стягнення аліментів не для захисту прав та інтересів, і судове рішення стосується прав та/або інтересів кредитора (стягувача) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 серпня 2024 року в справі № 501/3714/22 (провадження № 61-607св24)).

Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер (пункт 3 частини другої статті 44 ЦПК України).

Касаційний суд вже зауважував, що:

потрібно розмежовувати зловживання процесуальними правами та зловживання матеріальними (цивільними) правами. Вказані правові конструкції відрізняються як по суті, так і за правовими наслідки щодо їх застосування судом. При зловживанні процесуальними правами суд має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, позов, чи застосувати інші заходи процесуального примусу;

учасники цивільного обороту доволі часто намагаються використовувати правомірний цивільно-правовий інструментарій для унеможливлення чи ускладнення поділу спільного майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі), тобто з неправомірною метою, не для забезпечення визначеності в приватних відносинах, захисту прав та інтересів. Суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри»;

якщо пов`язані чи афілійовані особи, наприклад, родичі, ініціюють судовий розгляд, зокрема, про стягнення боргу, для унеможливлення чи ускладнення поділу спільного майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі), формування пасиву (боргів), виключення певного майна з поділу на час виникнення (існування) спору (спорів) про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі), тощо, такі учасники судового розгляду діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно другого із подружжя (чи жінки або чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Тому в такому разі відбувається використання приватно-правових конструкцій не для захисту прав та інтересів, і судове рішення стосується прав та/або інтересів іншого із подружжя (чи жінки чи чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі)(див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2025 року в справі № 759/11754/23 (провадження № 61-17672св24)).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 17 ЦПК України).

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (стаття 18 ЦПК України).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦК України).

Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 750/13149/21 (провадження № 61-6054сво23)).

Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 750/13149/21 (провадження № 61-6054сво23)).

Касаційний суд зауважує, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання (див., зокрема, постановуВерховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року в справі № 501/1672/22 (провадження № 61-16084св23), постановуВерховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року в справі № 441/1159/21 (провадження № 61-14938св23)).

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі (пункт 4 частини третьої статті 376 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті. В той же час відповідно до пункту четвертого частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2024 року в справі № 183/3701/16 (провадження № 61-7950св24)).

Вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи (частина перша статті 417 ЦК України).

У справі, що переглядається:

рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 липня 2022 року у справі № 754/4741/22 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/105457070): позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу задоволено; шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві 02 лютого 2002 року, актовий запис за № 131, розірвано;

рішенням рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року: позов ОСОБА_1 задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 05 вересня 2017 року у розмірі 1 000 000 грн та судовий збір за подання позову 5 000 грн;

при оскарженні у лютому 2024 року ОСОБА_3 , як особою, яка не брала участі в розгляді справи, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 листопада 2023 року, в апеляційній скарзі вказувалося, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 липня 2022 року у справі № 754/4741/22 розірвано шлюб між подружжям ОСОБА_2 . За 20 років перебування у шлюбі подружжя набуло у власність, як рухоме, так і нерухоме майно на загальну суму 11 434 672,00 грн. Найбільш вартісними об`єктами спільного майна є земельна ділянка - 12 соток, оформлена на ім`я ОСОБА_2 в АДРЕСА_1, і розташований на ній житловий будинок загальною площею 300,00 кв. м, який є повністю готовим та придатним для проживання, але не вводиться в експлуатацію ОСОБА_2 саме з підстав наявності спору щодо його поділу. Наразі на розгляді Броварського міськрайонного суду Київської області перебуває справа №361/9463/23 про поділ спільного майна подружжя ОСОБА_2. ОСОБА_2 у зустрічному позові у справі № 361/9463/23 повідомив, що постановою Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва від 23 листопада 2023 року у ВП № НОМЕР_1 передано стягувачу - ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 754/3801/23 від 21 серпня 2023 року земельну ділянку за кадастровим номером :01:048:0028, загальною площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_2 . Актом про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу ВП НОМЕР_1 від 23 листопада 2023 року було передано ОСОБА_1 у власність наведену земельну ділянку. Тобто, саме на підставі рішення суду у цій справі, земельна ділянку за кадастровим номером :01:048:0028, загальною площею 0,1200 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на якій розташований житловий будинок загальною площею 300 кв. м., який побудований за наявності дозвільних документів, оформлених на ОСОБА_2 , але не введений в експлуатацію, були передані позивачу у цій справі - ОСОБА_1 ; 28 січня 2023 року, адвокат Шевченко О. Ю., яка діяла від імені дорученням ОСОБА_3 , направила ОСОБА_2 досудову пропозицію про розподіл спільно нажитого майна. 24 лютого 2023 року, адвокат Шевченко О.Ю. направила ОСОБА_2 відповідь якій просила повідомити про згоду на проведення експертом огляд будинку, який знаходиться на земельній ділянці загальною площею 0,1200 га, та розташована за адресою: АДРЕСА_1 для визначення ступеню його готовності та відповідно оцінки, доопрацювання пропозиції щодо розподілу спільно нажитого майна подружжя рівних частинах із наданням відповідно документів, які підтверджують обставини, які відповідач вказував у листі від 20 лютого 2023 року. ОСОБА_2 вирішив йти іншим шляхом. В той час, коли ОСОБА_3 направляла йому пропозиції щодо вирішення спору про поділ спільно нажитого майна подружжя, він вже готувався до іншої (позов у цій справі був поданий ОСОБА_1 у березні 2023 року); ОСОБА_1 є хрещеним доньки ОСОБА_2 ; не можливо залишити поза увагою дії осіб, які зловживаючи своїм правом, фактично використовують рішення суду не для. захисту цивільних прав та інтересів, а створення преюдиційного рішення суду про стягнення неіснуючого боргу з метою уникнення справедливого поділу спільно нажитого майна подружжя (а. с. 49 - 55, том 1);

при скасуванні рішення суду першої інстанції апеляційний суд вважав, що розгляд вказаного позову стосується інтересів ОСОБА_3 , що вона відповідно обґрунтувала в апеляційній скарзі. Зокрема, ОСОБА_3 зазначила про те, що на момент укладення вказаного договору перебувала у шлюбі із Відповідачем ОСОБА_2 . Відповідно до пункту 10 договору позики від 05 вересня 2017 року позичальник (відповідач у справі - ОСОБА_2 ), який перебуває у зареєстрованому шлюбі з 02 лютого 2002 року із ОСОБА_3 , повідомляє, що ОСОБА_3 повідомлена позичальником про умови договору позикодавцеві (позивачу у цій справі) та умови повернення позики. Таким чином, вказаний борг є спільним боргом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а отже вони є солідарними боржниками у цій справі; ОСОБА_1 подав позов про стягнення грошових коштів за договором позики лише до ОСОБА_2 . Оскільки ОСОБА_3 є солідарним боржником за вищевказаним договором, вона також має бути і відповідачем у вказаній справі, тобто позов мав бути пред`явлений до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як солідарних боржників. Натомість позов було пред`явлено ОСОБА_1 лише до ОСОБА_2 , що має обумовлює висновок про подання позову до неналежного відповідача;

аналіз матеріалів справи свідчить, що: 23 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики (а. с. 1, том 1); відповідач ОСОБА_2 письмовою заявою від 23 травня 2023 року визнав суму заборгованості за договором позики 05 вересня 2017 року в сумі 1 000 000 грн (а. с. 29, том 1).

апеляційний суд не звернув уваги, що формальне зазначення у договорі позики про обізнаність ОСОБА_3 не може однозначно свідчити про те, що такі кошти взяті в інтересах сім`ї;

апеляційний суд не врахував, що якщо пов`язані чи афілійовані особи, наприклад, родичі, ініціюють судовий розгляд, зокрема, про стягнення боргу, для унеможливлення чи ускладнення поділу спільного майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі), формування пасиву (боргів), виключення певного майна з поділу на час виникнення (існування) спору (спорів) про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі), тощо, такі учасники судового розгляду діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно другого із подружжя (чи жінки або чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Тому в такому разі відбувається використання приватно-правових конструкцій не для захисту прав та інтересів, і судове рішення стосується прав та/або інтересів іншого із подружжя (чи жінки чи чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі);

апеляційний суд не звернув уваги, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання. Як свідчить аналіз оскарженої постанови в ній відсутня відповідь на важливий та доречний аргумент апеляційної скарги про те, що не можливо залишити поза увагою дії осіб, які зловживаючи своїм правом, фактично використовують рішення суду не для. захисту цивільних прав та інтересів, а створення преюдиційного рішення суду про стягнення неіснуючого боргу з метою уникнення справедливого поділу спільно нажитого майна подружжя.

За таких обставин апеляційний суд доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 по суті не перевірив. Тому постанову апеляційного суду належить скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Доводи касаційних скарг дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з чим, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки щодо розподілу судових витрат

Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що:

«згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, такий обов`язок у випадку передачі справи на новий судовий розгляд не покладено. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи.

З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступає від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у додатковій постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 756/2157/15-ц. У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційних скарг, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 , які підписані представником ОСОБА_4, задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко