ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2725/25 Справа № 206/1622/24 Суддя у 1-й інстанції - Прінь І. П. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.,

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах яких діє Доманський Володимир Петрович на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності (суддя першої інстанції Прінь І.П., повний текст рішення складено 16 листопада 2024 року),

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності, в якому просили:

- визнати за ними право спільної сумісної власності на 64/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , до складу якого входить: житловий будинок у складі літ. А1, А2, а3, а4, загальною площею 116,4 кв.м., житловою площею 61,3 кв. м; сараїв літ Б1, Л1; літні кухні літ. В1, Е1, вбиральні Д1, З1; лазня літ. Г1, душ літ. И1; погріб з шийкою літ Ж1, колодязь літ. К; навіс літ. Н1; гараж літ. М1, інші споруди №№ 1-9, замощення І. ІІ;

- припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 , зареєстроване Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради та записано в реєстрову книгу за № 568п за реєстровим № 2411-489;

- припинити право спільної часткової власності за ОСОБА_1 на 1/8 частину квартири АДРЕСА_2 , номер запису про право власності 35480252;

- припинити право спільної часткової власності за ОСОБА_3 на 1/8 частину квартири АДРЕСА_2 , номер запису про право власності 35480275.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодилась позивачки та через свого представника ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу, в якій зазначають, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного дослідження обставин, що мають значення для справи.

Скарга мотивована тим, що станом на дату приватизації квартири позивачами об`єкт приватизації мав інший статус, домоволодіння, а не квартира і повинен був приватизований саме як частина домоволодіння.

Вказує, що відбулась помилка під час приватизації житла, а саме статус майна який належить позивачам і повинен був перейти їм у власність, вже був визначений як 64/100 частини житлового будинку, а не квартири з господарськими будівлями та спорудами.

Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у залученні ДП «Придніпровська залізниця» в якості третьої особи, що унеможливило встановити фактичні обставини у справі, у тому числі підстави та причин не передачі у власність позивачам під час приватизації саме частини житлового будинку.

ОСОБА_5 просив рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Від представника ОСОБА_4 ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано, що відповідачка ніяким чином не оспорює право власності позивачів на належне їм нерухоме майно ні в якому статусі, ні як квартиру, ні як домоволодіння.

Вказує, що квартира АДРЕСА_2 була передана позивачам у спільну власність на підставі їхньої заяви про приватизацію.

ОСОБА_6 просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник позивачів адвокат Доманський В.П. у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили залишити рішення суду без змін.

Інші учасники справи до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Представник позивачок - ОСОБА_5 , у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив задовольнити її у повному обсязі.

Представник ОСОБА_4 ОСОБА_6 , у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступного.

Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що з дослідженої в судовому засіданні інвентаризаційної справи на житловий будинок АДРЕСА_1 , яка була надана КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» встановлено, що вказаний будинок перебував на балансі Дистанції цивільних споруд Нижньожніпровськ-Вузол Придніпровської залізної дороги. Згідно із довідкою-характеристикою від 17 грудня 1990 року (а.с.3-4, т.2) будинок був зареєстрований в БТІ в реєстровій книзі під реєстровим номером №ІІ-86 на підставі реєстраційного посвідчення від 05.05.1990р. На той час будинок складався із: житлового будинку «А-1», літньої кухні «В», бані «Г», вбиралень «Д,З», сараю «Б», літньої кухні «Е», погребу «Ж», душу «И», сараю «Л», гаражу «М», огородження «1-3,5,6», замощення І, ІІ, колодязів «К,№4». Вказаний житловий будинок знаходився на земельній ділянці площею 1218 кв.м. Ця довідка - характеристика складалася задля подальшого відчуження квартири АДРЕСА_3 в цьому будинку.

11 січня 1991 року між Дистанцією цивільних споруд Нижньожніпровськ-Вузол Придніпровської залізної дороги та ОСОБА_7 був укладений договір купівлі-продажу 36/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 ( а.с.5-8, т.2), розташованого на земельній ділянці розміром 1218 кв.м.. За цим договором у власність ОСОБА_7 в рахунок 36/100 часток житлового будинку перейшло: квартира АДРЕСА_3 , що складається із жилих кімнат 1-5,1-6, жилою площею 26,7 кв.м., приміщення 1-4; в прибудові А1-1 приміщення 1-3, сіна а-1, ганок а, загальною площею 49,1 кв.м; літня кухня «В», баня «Г», вбиральня «Д», частина сараю «Б», колодязь К, замощення 1, паркани №1,6, хвіртка №2.

17 квітня 1997 року ОСОБА_7 був виданий державний акт на право приватної власності на землю, згідно із яким їй передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0593 га за адресою: АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку ( а.с.31, т.1).

Після смерті ОСОБА_7 , право власності на 36/100 часток будинку та на земельну ділянку площею 593 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_8 на підставі свідоцтво про право на спадщину за законом від 17 січня 2008 року (а.с.141, т.1).

Після смерті ОСОБА_8 право власності на 36/100 часток будинку АДРЕСА_1 перейшло до відповідачки ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 березня 2019 року ( а.с.142, т.1).

Відповідно до виписки з облікової книги про реєстрацію багатоквартирного будинку, яка видана 25 січня 2004 року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації, вбачається, що житловий будинок «А-1», розташований по АДРЕСА_1 , зареєстрований за Державним підприємством «Придніпровська залізниця» на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.06.2003 №1549. (а.с.10, 11-12, т.2).

За зведеною відомістю по об`єкту нерухомого майна станом на 25.12.1997р. право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_7 36/100 часток; за балансоутримувачем Державне підприємство «Придніпровська залізниця» - 64/100 частки ( а.с.13, т.2).

Разом з цим, 22 жовтня 2001 року державне підприємство «Придніпровська залізниця» видало свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 , згідно із яким засвідчено, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної (сумісної) власності ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 . Дана квартира була приватизована згідно із ЗУ « Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.18-19, т.2).

Відповідно до технічного паспорту на приватизовану квартиру АДРЕСА_2 , вона складається з 3 кімнат, житловою площею 34,8 кв.м., кухні 9,6 кв.м., загальною площею 44,4 кв.м., сараю Л- 4.6 кв.м., душу И 1,25 кв.м., вбиральні З -1,25кв.м., 1/2 часарю Б 12,5 кв.м., погребу Ж 9,2 кв.м., літньої кухні Е 10,5 кв.м.

Після смерті ОСОБА_9 , належна йому частка вказаної вище квартири, перейшла у власність в рівних частках ( по 1/8 частці) спадкоємцям за законом ОСОБА_1 (на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.02.2020 №229) і ОСОБА_11 (відомостей про отримання свідоцтва про право на спадину відсутні) ( а.с.21, т.1).

За даними технічного паспорту, який складений станом на 22 жовтня 2023 року (а.с.34- 36, т.1) загальна площа квартири АДРЕСА_4 ( літ. А1, А2, а4) становить 67,3 кв.м., житлова площа 34,6 кв.м.

Позивачі посилаються на ті обставини, що житловий будинок АДРЕСА_1 є одним суцільним об`єктом нерухомого майна (домоволодіння), в той же час об`єкти нерухомого майна, яким володіють співвласники є різними, у позивачів - майно перебуває у власності як квартира, у відповідача нерухоме майно має статус домоволодіння.

Позивачі вважають, що з незалежних від них причин, під час приватизації житла, відбулась помилка, а саме на час приватизації вони фактично мали в користуванні 64/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, тому їм мало бути передано у власність саме 64/100 часток домоволодіння, а не квартира в будинку. В інший спосіб оформити, окрім судовий, право власності на 64/100 часток домоволодіння вони не можуть. Через те, що вони фактично володіють квартирою, а не часткою домоволодіння, у них є перешкоди і в оформленні приватизації земельної ділянки під домоволодінням.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивачів про визнання за ними права спільної сумісної власності на 64/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 та про припинення права власності на квартиру АДРЕСА_2 є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ ( в редакції Закону станом на 2001 рік).

До об`єктів приватизації, згідно зі статтею 2 цього Закону, належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до статті 3 Закону приватизація здійснюється шляхом:

-безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю;

-продажу надлишків загальної площі квартир (будинків)громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Статтею 8 Закону встановлено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації,що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підстави припинення права власності, відповідно до статті 346 ЦК України, є:

1) відчуження власником свого майна;

2) відмови власника від права власності;

3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі;

4) знищення майна;

5) викупу пам`яток культурної спадщини;

6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону;

8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника;

9) реквізиції;

10) конфіскації;

11) припинення юридичної особи чи смерті власника;

12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.

Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Частиною третьою статті 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Статтею 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ в натурі частки майна, що знаходиться в спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Частиною першою статті 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Питання щодо поділу майна, що є у спільній частковій власності, врегульовано статтею 367 ЦК України, у відповідності до якої майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364, 367 ЦК України, виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

За змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно, за загальним правилом, розміру його частки у праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна.

Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт.

Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюється два самостійних об`єкта майна.

Отже, у спорах про поділ (виділ частки) в натурі учасникам спільної часткової власності може бути виділено відокремлену частину нерухомого майна, яка відповідає розміру їх частки у праві власності. Якщо виділ (поділ) можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною розмірів ідеальних часток і стягненням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

У постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 336/1136/19 зазначено, що «…виділ частки зі спільного майна це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частці в праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна»; аналіз змісту статей 356, 367, 364 ЦК України свідчить, що поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. Так, при поділі майно, що знаходиться у спільній частковій власності, розподіляється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. Натомість при виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється».

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Відповідно до положень ст.ст. 12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріалами справи встановлено та не заперечується учасниками справи, що, квартира АДРЕСА_2 була передана позивачам у спільну (сумісну) власність на підставі їхньої заяви про приватизацію. Приватизація житла відбувалась вже після того, як частину будинку ( квартира АДРЕСА_3 ) була продана ОСОБА_7 .

З часу отримання свідоцтва про право власності на житло позивачі, у тому числі і померлий ОСОБА_9 , не ставили під сумнів законність виданого державним підприємством «Придніпровська залізниця» свідоцтва.

Відповідно до виписки з облікової книги про реєстрацію багатоквартирного будинку, яка видана 25 січня 2004 року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації, вбачається, що житловий будинок «А-1», розташований по АДРЕСА_1 , зареєстрований за Державним підприємством «Придніпровська залізниця» на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.06.2003 №1549. (а.с.10, 11-12, т.2).

За зведеною відомістю по об`єкту нерухомого майна станом на 25.12.1997р. право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_7 36/100 часток; за балансоутримувачем Державне підприємство « Придніпровська залізниця» - 64/100 частки ( а.с.13, т.2).

Також матеріалами справи встановлено, що позивачі відповідно до свідоцтва про право власності на житло є фактично власниками кожна по частці квартири. Крім того, ОСОБА_1 і ОСОБА_3 отримали у спадщину по 1/8 частці квартири АДРЕСА_4 . Тобто, їх частки у праві спільної власності є більшими від частки позивача ОСОБА_2 .

У постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16751/18 зроблено висновок, що: "аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. […] Правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України ("таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї") перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 вказано, що "право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України).

Згідно з висновком Верховного Суду, зробленого в постанові від 09 жовтня 2019 року в справі №750/11178/17 по застосуванню п.4 ч.1 ст.365 ЦК України, "припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку".

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, щодо відсутності підстав для припинення права власності на належну їм квартиру, оскільки у відповідності до норми матеріального Закону, підстави для припинення права власності є вичерпаними ї у позові позивачами не наведено.

Також апеляційний суд вважає. що у даному випадку не було заявлено жодної вимоги, до відповідачки ОСОБА_4 , як до співвласника спірного житлового будинку, право якої можуть бути затронуто, оскільки саме остання є власником 36/100 житлового будинку АДРЕСА_1 .

Таким чином, колегія суддів за результатами апеляційного розгляду справи вважає, що висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом надана відповідна правова оцінка.

Висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Позивачами належним чином не спростовано наведені у даному рішенні обставини, а тому апеляційний суд вважає, що районний суд дійшов обґрунтованого висновку відмовивши у задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах яких діє Доманський Володимир Петрович залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 22 вересня 2025 року.

Головуючий-суддя О.В. Халаджи