Справа № 201/3342/24
Провадження №2/201/330/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року Соборний районний суд

міста Дніпра

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Максимовій О.В.,

за участі: представників позивача ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представників відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Занько Едуард Петрович про визнання договору недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів.

До суду 21 березня 2024 року надійшла позовна заява ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Занько Едуард Петрович про визнання договору недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що її мати ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_3 набули майно, а саме квартиру, яка знаходиться адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті матері, вона разом з ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Л.Г. із заявами про прийняття спадщини за законом, тобто прийняли спадщину. Проте, ОСОБА_3 не надав оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, що також належала її матері на праві спільної сумісної власності, у зв`язку з чим, нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті ОСОБА_8 . З метою позбавлення позивачки як спадкоємця першої черги за законом, спадкового майна, ОСОБА_3 , без її згоди, 01 грудня 2023 року уклав зі своєю колишньою дружиною - ОСОБА_7 договір купівлі продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , серія та номер:1609, посвідчений приватним нотаріусом Занько Едурадом Петровичем, Дніпровського міського нотаріального округу. Враховуючи викладене, позивачка просить суд: визнати недійсним договір купівлі продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , серія та номер:1609, виданий 01.12.2023, видавник, приватний нотаріус Занько Едурад Петрович, Дніпровський міський нотаріальний округ, Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70504114 від 01.12.2023 17:26:32, приватний нотаріус Занько Едурад Петрович, Дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська область, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , а також визнати за нею право власності на частки квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Від адвоката Сивун Тетяни Сергіївни, яка діяла в інтересах відповідача ОСОБА_3 , надійшов відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на те, що позивачка не скористалась правом на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні та відповідно погодилась із постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Л.Г. від 23 червня 2023 року. При цьому відповідач ОСОБА_3 законний власник квартири, який відкрито та добросовісно користувався своїм майном, з плином часу, прийняв рішення продати квартиру у зв`язку з тим, що були необхідні кошти на лікування. Крім того, квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , придбав особисто відповідач ОСОБА_3 та є одноособовим власником, він брав кредитні кошти та самостійно їх сплачував. Відповідач вважає, що при укладанні оспорюваного правочину, права третіх осіб не порушено. Правочин, який направлений на продаж ОСОБА_7 квартири, шляхом підписання та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, відповідає усім вимогам, зазначених частинах першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Враховуючи викладене, просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Від представника позивача адвоката Єрмолаєва Юрія Анатолійовича до суду надійшла відповідь на відзив, у якій він із доводами сторони відповідача ОСОБА_3 , викладеними у відзиві на позов не погодився, з огляду на те, що ОСОБА_3 не був одноособовим власником квартири АДРЕСА_2 , оскільки квартира набута ним у власність у період шлюбу з ОСОБА_8 . Набуті в період шлюбу майнові права щодо об`єкта незавершеного будівництва, та права власності на завершений та введений в експлуатацію об`єкт нерухомого майна є спільним сумісним майном подружжя. Доказів, які б свідчили, що спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача та відповідно є його особистою приватною власністю, ним не надано.

Від адвоката Гуржій Костянтина Сергійовича, який діяв в інтересах відповідачки ОСОБА_7 , надійшов відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на те, що дійсно 01 грудня 2023 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , яка належала ОСОБА_3 на праві приватної власності, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Занько Едуардом Петровичем. Відсутність обтяжень та заборон відчуження вказаного майна, а також прав третіх осіб, на зазначену квартиру, була перевірена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Занько Едуардом Петровичем при посвідченні договору купівлі-продажу квартири, про що було зазначено у п.1.5 та 1.6 Договору. Після укладання оспорюваного договору, квартира була передана у користування відповідачки ОСОБА_7 . Правочин, який направлений на продаж ОСОБА_7 квартири, шляхом підписання та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, відповідає усім вимогам, зазначених частинах першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. ОСОБА_7 вважає себе добросовісним набувачем квартири. Враховуючи викладене, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Від представника позивача адвоката Єрмолаєва Юрія Анатолійовича до суду надійшла відповідь на відзив, у якій він із доводами сторони відповідача ОСОБА_7 , викладеними у відзиві на позов не погодився, вказав на те, що квартира АДРЕСА_2 , перебувала у спільній сумісній власності ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , про що відповідачці як колишній дружині і матері їх спільних з ОСОБА_3 синів, було відомо, оскільки вони спілкувались. Також ОСОБА_7 було відомо про те, що у померлої ОСОБА_8 є донька, яка претендує на частину у спірній квартирі як спадкоємиця першої черги за законом. З огляду на вказані обставини, вважає, що ОСОБА_7 не може бути визнана добросовісним набувачем. Також ставить під сумнів проведення розрахунку між сторонами оспорюваного правочину за квартиру, оскільки немає доказів переказу коштів із рахунку на рахунок.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 23 березня 2024 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С.

Ухвалою судді від 25 березня 2024 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі.

Ухвалою судді від 25 червня 2024 року було витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Людмили Григорівни належним чином завірену копію спадкової справи № 66/2022, заведеної після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 ; у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Занько Едуарда Петровича належним чином завірену копію нотаріальної справи, яка містить договір купівлі-продажу (серія та номер: 1609, виданий 01 грудня 2023 року, видавник приватний нотаріус Занько Едуард Петрович, Дніпровський міський нотаріальний округ) квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та документи на підставі яких нотаріусом посвідчувався даний договір.

Ухвалою судді від 30 жовтня 2024 року було витребувано від Головного управління пенсійного фонду України в Дніпропетровській області: довідку ОК-5, яка містить дані щодо суми заробітку ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за увесь наявний період; довідку ОК-7, яка містить відомості про суми заробітку ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за увесь наявний період; інформацію про те, скільки років складає загальний трудовий стаж ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ), вказавши місце та період роботи; довідку ОК-5, яка містить дані щодо суми заробітку ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за увесь наявний період; довідку ОК-7, яка містить відомості про суми заробітку ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за увесь наявний період; інформацію про те, скільки років складає загальний трудовий стаж ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ), вказавши місце та період роботи. Від Амур-Нижньодніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса): інформацію про те, коли (вказати дату) було розірвано шлюб між ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ); витяг з державного реєстру актів цивільного стану щодо припинення шлюбу між ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ). Від Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради: інформацію про склад сім`ї та зареєстрованих осіб у житловому будинку/приміщенні осіб за адресою: АДРЕСА_1 ; інформацію про дату зняття з реєстрації ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) за адресою: АДРЕСА_1 ; інформацію про дату зняття з реєстрації ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за адресою: АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні представники сторін підтримали свої позиції з підстав, зазначених у позовній заяві та відзиві на неї.

Представники позивача позовні вимоги підтримали, наполягав на їх задоволенні.

Представники відповідачів просили у задоволенні позовних вимог відмовити.

Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Занько Едуард Петрович у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Фактичні обставини встановленні судом.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданим 07 жовтня 1971 року Жовтневим РАЦС міста Дніпропетровська, ОСОБА_6 є донькою ОСОБА_8 .

Як вбачається зі свідоцтва про укладання шлюбу, виданого 06 жовтня 1995 року відділом реєстрації актів цивільного стану виконкому Амур-Нижньодніпровської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська, між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 було укладено шлюб 06 жовтня 1995 року.

Згідно свідоцтва про право власності від 05.02.2003 р., виданого Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради згідно рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 29.12.2002 р. № 2998, зареєстроване КП «ДМБТІ» 18.02.2003 р. в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним посвідченням № НОМЕР_5 , ОСОБА_3 належала на праві приватної власності квартира, за адесою: АДРЕСА_1 .

Крім свідоцтва про право власності, в матеріалах справи наявні копії інших документів на квартиру АДРЕСА_2 , а саме:

- копія витягу № 55422 від 18.02.2003 року про реєстрацію права власності, згідно з яким право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_3 .

- копія рішення виконавчого комітету Дніпровської ради від 29.12.2002 р. № 2998 «Про оформлення права власності фізичним особам на квартири житлового будинку літ. А-10 за адресою: АДРЕСА_4 », згідно з яким Виконавчий комітеДніпропетровської міської ради, вирішив: оформити право приватної власності, з видачею свідоцтв, фізичним особам на квартири на підставі договорів про участь на паях у будівництві житлового будинку літ. А-10 за адресою: АДРЕСА_4 , згідно з додатком.

- копія списку фізичних осіб, яким оформлюється право власності на квартири в житловому будинку літ.А-10 за адресою АДРЕСА_4 . В п. 2 Списку фізичних осіб, яким оформлюється право власності на квартири житлового будинку літ А-10 за адресою: АДРЕСА_4 , значиться ОСОБА_3 квартира АДРЕСА_5 (інвестиційний контракт №А300 від 18.03.02, додаткова угода №2 від27.03.02).;

Згідно з актом прийому-передачі квартири довірителю від 11 листопада 2002 року, Акціонерне товариство закритого типу «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» в особі Голови правління генерального директора Турчина Олександра Леонідовича, що іменується надалі-Замовник, з другої сторони, ОСОБА_3 , що іменується надалі Довіритель, склали цей акт про наступне:

Замовник побудував та передає, довіритель сплатив 100% вартості та приймає квартиру АДРЕСА_2 .

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вбачається зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 , виданого Чечелівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 12 листопада 2022 року.

Заявою від 31 жовтня 2022 року ОСОБА_6 звернулась до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Л.Г., якою прийняла спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 .

Заявою від 31 жовтня 2022 року ОСОБА_3 також звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Л.Г., якою прийняв спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 .

Відповідно до витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі №70478920 від 31.10.2022 р., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г. було зареєстровано спадкову справу № 66/2022, спадкоємець ОСОБА_9 .

Згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 червня 2023 року, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Л.Г., розглянувши заяву ОСОБА_6 про вчинення нотаріальної дії видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_2 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 гр. ОСОБА_8 , вважає, що вказана нотаріальна дія не може бути здійснена за таких обставин: ОСОБА_6 не було подано оригінали документів на оформлення спадщини і отримання відповідного свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері спадкоємиці ОСОБА_8 на спадкове майно частку квартири АДРЕСА_2 , тобто відсутні документи, що підтверджують право власності померлої ОСОБА_8 на нерухоме майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_2 (триста тридцять вісім).

Як вбачається з листа від 27.12.2023 року ОСОБА_6 зверталася до ОСОБА_3 з проханням подати до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Л.Г. (адреса нотаріуса: АДРЕСА_6 ), оригінали документів, що підтверджують право власності на спадкове майно - квартиру АДРЕСА_2 .

01 грудня 2023 року ОСОБА_3 було укладено з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , серія та номер:1609, посвідчений приватним нотаріусом Занько Едурадом Петровичем.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_10 на підставі договору купівлі - продажу, серія та номер:1609, виданий 01.12.2023, видавник, приватний нотаріус Занько Едурад Петрович, Дніпровський міський нотаріальний округ, Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 70504114 від 01.12.2023 17:26:32, приватний нотаріус Занько Едурад Петрович, Дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська область.

Згідно з листом Дніпровської міської ради № 6/5-2949 від 15 листопада 2024 року, станом на 15.11.2024 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована одна особа: ОСОБА_7 з 06.03.2024 року по теперішній час. ОСОБА_3 , був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , з 21.02.2003 по 14.12.2023 р.

У відповідності до витягу № 6 з державного реєстру актів цивільного стану встановлено, що 20.07.1979 року між ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) укладено шлюб (номер актового запису 975, складений міським відділом ЗАГС м. Петропавліськ), а 29.11.1991 року шлюб було розірвано (актовий запис номер 682 , складений відділом запису громадянського стану виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська).

В матеріалах справи наявна довідка №5 від 02.10.2024 р., видана ОСОБА_3 , у тому що він працював в ТОВ «АКІМ» з 01.01.2001 р. по 31.05.2012 р. на посаді комерційний директор. Дохід з 01.02.2001 р. по 31.03.2003 р. склав 10196,61 грн.

Також згідно з вказаною довідкою ОСОБА_3 , був засновником (учасником ) ТОВ «АКІМ» з 31.01.2001 р. по 31.05.2012 р. Дохід при отриманні дивідендів за період з 01.02.2001 р. по 31.03.2003 р. склав 108000,00 грн. Довідка складена та підписана директором ОСОБА_11 та бухгалтером Хобот О.М. ТОВ «АКІМ».

Також в матеріалах справи наявна довідка форми 33, видана 03.09.1979 року військовослужбовцю ОСОБА_3 , про перебування його на військовій службі, видана військовою частиною № НОМЕР_7 , посвідчення № НОМЕР_8 від 04.07.1986 року, видане військовою частиною № НОМЕР_9 мічману ОСОБА_3 , довідка від 04 липня 1986 року №251, видана ОСОБА_3 про проходження ним служби 14 років, довідка №176 від 02 липня 1986 року військової частини № НОМЕР_10 , видана ОСОБА_3 про зайняття ним житлової площі.

Згідно з листом від 27.11.2024 року № 0400-010308-7/235071 Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області, ОСОБА_8 мала загальний страховий стаж 48 років 6 місяців 12 днів.

У витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, отриманого листом Головного управління Пенсійного Фонду України в Дніпропетровській області від 22.11.2024 року № 0400-2660, вказано, що загальний страховий стаж (за періоди з 2004 року) у ОСОБА_7 , складає 12 років 3 місяці і 18 днів.

З матеріалів нотаріальної справи по договору купівлі-продажу від 01.12.2023 року за реєстровим номером 1609, наданої приватним нотаріусом Занько Едурад Петрович, Дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська область, встановлено наступні обставини.

Згідно з заявою ОСОБА_7 до приватного нотаріуса Занько Едурада Петровича, заявник повідомляє нотаріуса, що особи, які можуть поставити питання про визнання за ними права власності на квартиру номер АДРЕСА_2 , як спільне сумісне майно, у тому числі відповідно до ст.ст. 60,74 та 97 Сімейного кодексу України, відсутні. Також в даній заяві ОСОБА_3 , стверджує, що йому зміст вищезазначеної заяви ОСОБА_7 , відомий.

В матеріалах нотаріальної справи наявний Витяг з державного реєстру актів цивільного стану № 6, який містить відомості, щодо укладання 06 жовтня 1995 року шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 (актовий запис номер 917 складений Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області).

Також в матеріалах нотаріальної справи наявна Довідка №1328 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку приміщенні/будинку осіб з адресою: АДРЕСА_1 , про те, що до складу сім`ї зареєстрованих входять: ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно зі Звітом про оцінку майна № 3411 квартири номер АДРЕСА_2 , виконаного Приватним підприємством «МІДАС ФІНАНС ГРУП», вартість квартири складає 1 770 000,00 грн.

Вислухавши доводи сторін, дослідивши письмові докази, повно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як передбачено ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК).

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, на час придбання матір`ю позивачки ОСОБА_8 та ОСОБА_3 спірної квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України.

Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння,

користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Таким чином, оскільки спірну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , було придбано матір`ю позивачки ОСОБА_8 та ОСОБА_3 та зареєстровано на відповідача по справі ОСОБА_3 18 лютого 2003 року, тобто під час перебування його в зареєстрованому шлюбі з матір`ю позивачки, відповідно до вимог ст.22 КпШС України, дане нерухоме майно, на момент смерті останньої, було спільною сумісною власністю подружжя, адже поділ спільного майна цього подружжя не проводився, а шлюб між собою ОСОБА_8 та ОСОБА_3 не розривали, доказів протилежного суду не надано.

Надаючи оцінку доказам, наданим відповідачем в обґрунтування доводів про придбання спірної квартири за власні кошти, які були отримані ним під час проходження військової служби в збройних силах РССР та роботи в ТОВ «АКІМ», суд зауважує, що довідки, видані ОСОБА_3 за час проходження ним військової служби взагалі не містять інформації про дохід, в той час як довідка про доходи, видана ТОВ «АКІМ» містить інформацію про отримання відповідачем доходу у вигляді заробітної плати за період з лютого 2001 року по березень 2003 року та у вигляді дивідендів за період з ІІІ кварталу 2001 року по ІV квартал 2002 року, однак, доказів того, що ці кошти були витрачені відповідачем саме на придбання спірної квартири, матеріали справи не містять.

Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Посилання відповідача на ті обставини, що право приватної власності на спірну квартиру було оформлено за ним, ОСОБА_3 , на підставі інвестиційного контракту №А300 від 18.03.02, додаткової угоди №2 від 27.03.02, та відповідно саме він є інвестором та одноособовим власником, а його померла дружина не має відношення до цієї квартири, не знайшли свого підтвердження.

Частиною 1 статті 328 ЦК України передбачено що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами, встановленими статтями 331, 182 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Отже за змістом вищевказаних положень цивільного законодавства об`єкт цивільних прав набуває статусу нерухомого майна при існуванні таких обставин: завершення будівництва; прийняття об`єкта нерухомого майна до експлуатації; здійснення державної реєстрації права власності на нього у встановленому законодавством порядку.

Водночас стаття 177 ЦК України відносить до об`єктів цивільних прав майнові права, під якими розуміються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

У разі інвестування та фінансування будівництва об`єктів житлового будівництва з використанням коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, що здійснюється, зокрема, через фонди фінансування будівництва, майнове право на об`єкт інвестування можна визначити як «право очікування», що наділяє власника цього права певними, але не всіма правами власника майна, та засвідчує його правомочність отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Аналіз наведених норм сімейного та цивільного законодавства дає підстави для висновку, що набуті в період шлюбу майнові права щодо об`єкта незавершеного будівництва, та права власності на завершений та введений в експлуатації об`єкт нерухомого майна є спільним сумісним майном подружжя.

Отже, враховуючи, що майнові права на об`єкт інвестування, та право власності на спірну квартиру набуті відповідачем під час перебування у зареєстрованому шлюбі, до спірної квартири застосовується презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Суд також не може прийняти доводи відповідача, про те, що спірну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , він придбав особисто та є одноособовим власником, оскільки він брав кредитні кошти та самостійно їх сплачував.

Так, згідно п.1.1. Договору застави №А300, укладеного 27 березня 2002 року між Акціонерним комерційним банком «АРКАДА», від імені якого виступав В.о. начальника сектору кредитування ОСОБА_12 та ОСОБА_3 , сторони у відповідності до Кредитної угоди №300, укладеної між ними 27 березня 2002 року, прийшли до згоди і вирішили забезпечити виконання зобов`язань Позичальником-довірителем за Кредитною угодою, шляхом передачі в заставу майнових прав на квартиру. При цьому Сторони заздалегідь погоджуються, що майнові права на квартиру, яка передається в заставу, визначаються в Інвестиційному контракті, укладеному між Заставодавцем та АТЗТ «НВО «Созидатель».

Тобто, ОСОБА_3 , під час перебування у шлюбі з матір`ю позивачки, 27 березня 2002 року, було укладено кредитну угоду, а отримані кошти витрачені в інтересах родини, а саме для придбання спірної квартири, в якій відповідач жив разом зі своєю дружиною ОСОБА_8 , що узгоджується зі статтею 23 КпШС України.

Зокрема, відповідно до ст. 23 КпШС України майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Таким чином суд приходить до висновку, що доводи сторони відповідача про те, що спірна квартира була куплена за його особисті кошти належним чином не підтверджені, отже презумпція права спільної сумісної власності подружжя на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , залишається непохитною.

Звернувшись, 31 жовтня 2022 року до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Батової Л.Г., із заявою про прийняття спадщини після померлої матері ОСОБА_8 , позивачка прийняла спадщину й у вигляді квартири АДРЕСА_2 , оскільки ця квартира входила до спадкової маси.

Згідно із ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за законом або за заповітом.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачей йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

У відповідності до п. 23 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Більш того, частиною 3 ст.1296 ЦК України унормовано, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Водночас спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, але не отримав свідоцтва про право на спадщину, не має можливості розпоряджатися таким майном, оскільки у нього немає правовстановлюючого документа на спадкування нерухомого майна.

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

Виходячи з викладеного, суд доходить до висновку про те, що у позивачки права володіння та користування спадковим майном виникли з часу відкриття спадщини.

За таких обставин, вчинення відповідачем 01 грудня 2022 року правочину у вигляді продажу своїй колишній дружині ОСОБА_7 спірної квартири АДРЕСА_2 , в цілому, відбулося із порушенням прав позивачки на частину цієї квартири, оскільки ОСОБА_3 не мав права продавати цю частину, принаймні, без згоди позивача, незважаючи на те, що він був титульним власником усієї квартири в цілому.

Надаючи оцінку доводам відповідачки ОСОБА_7 про те, що вона є добросовісним набувачем, суд виходить з наступного.

У пункті 6.2 листа Вищого арбітражного суду України від 31.01.2001 р. № 01-8/98 «Про деякі приписи законодавства, яке регулює питання, пов`язані із здійсненням права власності та його захистом» зазначено: набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна на відповідне майно обґрунтовано претендували треті особи, і про це набувачеві було відомо. Встановлення добросовісності набувача майна, покладається на набувача, який має довести, що він набув майно оплатно і що він не знав і не міг знати про те, що воно придбане у особи, яка не мала права його відчужувати.

У листі Вищого спеціалізованого суду України від 28.01.2013 N 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» вказується, що під поняттям «знав» слід розуміти не лише безпосередню обізнаність особи, у тому що вона набуває майно у суб`єкта, який не наділений правом на його відчуження, а й водночас усвідомлення факту порушення своїми діями прав іншої особи. Щодо застосованого законодавцем поняття «повинен був знати» , то воно характеризує недобросовісність того володільця (набувача) який хоч і не був безпосередньо інформований про відсутність у відчужувача права на відчуження майна, але за обставинами його набуття міг та зобов`язаний був про це знати.

Пунктом 25 Пленуму «Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» (Постанова від 07.02.2014 № 5) передбачено, що набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

У статті 330 ЦК України зазначено, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути в нього витребуване.

Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

За таких обставин, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеній в Постанові Верховного суду України від 02.10.2023 р. у справі № 204/9623/18.

Під час надання своїх пояснень ОСОБА_3 повідомляв суду, що перебуває у добрих та довірчих відносинах з ОСОБА_7 , мають спільних дітей та постійно спілкуються, що свідчить про те, що ОСОБА_7 була обізнана про сімейний стан свого колишнього чоловіка, про набуття спірної квартири у період шлюбу з ОСОБА_8 , про те, що остання померла та в неї залишилася донька, яка також претендує на частку в спірній квартирі.

Проявивши обачність, ознайомившись зі змістом документів, які наявні в нотаріальній справі, ОСОБА_7 мала би зважати на ті обставини, що квартира АДРЕСА_2 була придбана ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_8 та відповідно входить до складу спадщини, яку прийняла її донька ОСОБА_6 .

Розділом третім оспорюваного договору (відповідальність сторін) визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за Договором Сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України. У випадку, якщо будь-яка гарантія та/чи заява кожної із Сторін, зазначені у пунктах 1.3.-1.6. Договору, не відповідатиме дійсності і потягне судовий спір з подальшим визнанням Договору недійсним, відповідна Сторона повинна відшкодувати іншій Стороні в повному обсязі збитки, які вона в зв`язку з цим буде мати, включаючи плату за нотаріальне посвідчення Договору.

Отже, враховуючи зміст Розділу третього Договору, доводи представників ОСОБА_7 про те, що визнання недійсним договору купівлі-продажу є порушенням її права як добросовісного набувача на мирне володіння майном, є безпідставними, оскільки після визнання договору купівлі-продажу недійсним, сторона покупця не буде змушена самостійно шукати способи компенсації понесених нею втрат, оскільки закон передбачає чіткий механізм захисту прав покупця у такому випадку. Відповідно до положень цивільного законодавства, недійсність договору передбачає відновлення сторін у початковий стан, що означає повернення покупцю сплачених ним коштів або відшкодування вартості майна іншим способом, передбаченим законом. Таким чином, інтереси покупця будуть захищені в рамках встановленого правопорядку, і це усуне необхідність у додаткових діях для відшкодування збитків.

Зазначений правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду № 760/21831/18 від 08 січня 2025 року.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 1087 ЦК України, розрахунки за участю фізичних осіб, не пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або безготівковій формі. Граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб - підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України.

Відповідно до п. 7 розд. ІІ Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148 із змінами та доповненнями (далі Положення № 148),7. Фізичні особи мають право здійснювати розрахунки готівкою: між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі до 50000 (п`ятдесяти тисяч) грн. включно.

Платежі на суму, яка перевищує 50000 грн., здійснюються шляхом переказу коштів із рахунку на рахунок або внесення та/або переказу коштів на рахунки.

Однак, матеріалами нотаріальної справи, не містять будь-яких платіжних доручень переказу коштів у розмірі 1 770 000,00 грн. із рахунку ОСОБА_7 на рахунок ОСОБА_3 .

Відповідно до п. 2.1 Договору, продаж квартири за домовленістю Сторін вчиняється за 1 770 000,00 гривень 00 копійок. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру та відсутність претензій один до одного.

Пунктом 1.3 Договору, Продавець стверджує та гарантує, що на момент укладання Договору Квартира не перебуває під арештом чи за забороною, щодо неї не ведеться судові спори, вона не заставлена, у податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено будь-яких договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами, як юридична адреса вона не використовується, треті особи на неї прав не мають.

Отже, спірний договір купівлі-продажу квартири, також не містить будь-яких даних чи відомостей, які б підтверджували твердження ОСОБА_3 про те, що ним було отримано від ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 1 770 000,00 грн., в якості розрахунку за продаж квартири.

Перевіряючи доводи сторони позивача про визнання оспорюваного правочину недійсним, слід зазначити наступне.

За умови, що позивачка вважає договір купівлі-продажу, укладений 01 грудня 2022 року ОСОБА_3 з ОСОБА_7 , таким, що дійсно порушує її спадкові права, вважаючи наявним своє право на частку у спадковому майні та яку було відчужено відповідачем ОСОБА_3 , такий правочин в силу положень ст. 215, 216 ЦК України, є оспорюваним заінтересованою особою, яка не була стороною правочину, якою в цій справі є позивач, а нікчемність цього договору дарування не встановлюється за законом у розумінні положень ст.228 ЦК України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (статті 204 ЦК України).

Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.6).

У частині 4 статті 369 ЦК України вказано, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно з положеннями статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 у справі № 125/2157/19.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Оскільки, частина квартири після смерті ОСОБА_13 увійшла до складу спадкового майна, ОСОБА_3 , за наявності іншого спадкоємця за законом, не мав права розпоряджатися всією квартирою на власний розсуд.

Суд дійшов висновку, що існування договору купівлі-продажу спірної квартири перешкоджає оформленню спадкових прав ОСОБА_6 , тому договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , підлягає визнанню недійсним.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 201/10578/21.

Щодо права власності:

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Відповідно до статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 317 ЦК України закріплено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном. На зміст права власності не впливають місце проживання та місцезнаходження майна.

Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При цьому Європейський суд з прав людини в зміст поняття майна включає і поняття «правомірні очікування»/«законні сподівання» вчиняти певні дії. Зокрема, у рішеннях по справах «Броньовські проти Польщі» (Broniowski v. Poland), заява №31443/96, «Сук проти України», заява №10972/05, «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо встановлено, що поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Питання, що має бути розглянуто, полягає у тому, чи надавали заявнику обставини справи, розглянуті в цілому, право на інтерес, який по суті захищається статтею 1 Першого протоколу.

З огляду на викладене, у суду наявні підстави визнання права власності на частку у квартирі АДРЕСА_2 , за позивачкою в порядку спадкування за законом.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265, 280 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , третя особа Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Занько Едуард Петрович про визнання договору недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , серія та номер 1609, виданий 01.12.2023, видавник, приватний нотаріус Занько Едуард Петрович, Дніпровський міський нотаріальний округ, Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 70504114 від 01.12.2023 17:26:32, приватний нотаріус Занько Едуард Петрович, Дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська область, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .

Визнати за ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_11 право власності на частки квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_11 , АДРЕСА_7 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_8 ;

Відповідач: ОСОБА_7 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ;

Третя особа: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Занько Едуард Петрович, м. Дніпро, проспект Героїв, буд. 12, прим.1259.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев