ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 761/12690/23

провадження № 61-17822св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційного банку «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргуОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Гаращенка Д. Р., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 грудня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приват Банк», згідно з якої отримав кредит у розмірі 50 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, тарифами, які містяться на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення і зміни кредитного ліміту банк керувався пунктом п.п. 2.1.1.2.3 договору, на підставі якого відповідач при укладенні договору про надання банківських послуг дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг позивач виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту, сплати процентів та інших витрат ОСОБА_1 належним чином не виконав, тому станом на 20 березня 2023 року у нього утворилася заборгованість перед позивачем.

Просило суд стягнути на його користь із ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 65 351,18 грн, яка складається із: 53 301,11 грн - заборгованості за кредитом, 12 050,07 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, а також стягнути судові витрати.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05 липня 2023 року позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У анкеті-заяві позичальника від 27 грудня 2011 року процентна ставка не зазначена. Банк просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами. Позивач, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором № б/н від 27 грудня 2011 року, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи банку, які викладені на банківському сайті: https://privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору. При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування.

Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і Правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, наданий банком витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

За таких обставин позовна вимога в частині стягнення з відповідача нарахованої заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 12 050,07 грн є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо стягнення заборгованості в частині заборгованості за кредитом судом встановлено, що процентна ставка за користування кредитом сторонами не визначена, а тому суд дійшов висновку про те, що на погашення процентів за користування кредитом банк зараховував кошти неправомірно і тому заборгованість по тілу кредиту повинна бути перерахована з урахуванням суми, зарахованої на погашення процентів. На час розгляду справи дійсна сума заборгованості відповідача перед банком не визначена позивачем, не визначено чи взагалі така заборгованість існує, тому суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позовних вимог повинно бути відмовлено, так як заборгованість відповідача перед банком є недоведеною.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 липня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

Стягнено з ОСОБА_1 на АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 27 грудня 2011 року, яка станом на 20 березня 2023 року становить 53 301,11 грн - заборгованість за тілом кредиту; 12 050,07 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 6 710,00 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами відповідач ознайомився та погодився, про що розписався у анкеті-заяві. Матеріалами справи підтверджено, що відповідач власноручно підписав анкету-заяву від 27 грудня 2011 року. Із запропонованими умовами відповідач ознайомився та погодився, про що розписався у анкеті-заяві. Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях статті 634 ЦК України.

Розрахунок заборгованості містить розмір відсоткової ставки, суми нарахувань за кожний окремий проміжок часу, у тому числі окремо по відсотках, тілу кредиту, суму нарахувань по кожному з видів зобов`язань. ОСОБА_1 не спростував наданий позивачем розрахунок заборгованості, кредитний договір № б/н від 27 грудня 2011 року не оспорив.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача пояснила, що відповідач 10 років користувався кредитними картами позивача, однак після початку війни у 2022 році у нього погіршився матеріальний стан, і тому вважає, що банк не має права з нього стягувати кошти у зв`язку з недотриманням позивачем вимог закону.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про те, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» не дотримався вимог про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем. В матеріалах справи наявний власноруч підписаний відповідачем порядок повернення кредиту, в якому також зазначено, що останній ознайомлений з правилами та умовами кредитування. В матеріалах справи наявні довідки видані позивачем про те, що з 2013 по 2022 роки відповідачу видавались кредитні картки відповідно до договору б/н (а. с. 14, т. 1). Відповідач отримує послуги від банку - позивача з 2011 року, тому суд апеляційної інстанції доходить висновку, що у відповідача було достатньо часу для вивчення правил та умов надання банківських послуг, крім того відповідач фактично погоджувався з ними, оскільки неодноразово отримував нові кредитні картки. Також позичальнику (відповідачеві) роз`яснено, що умови та правила надання банківських послуг розміщено на офіційному сайті банку, останній отримував неодноразово в цьому ж банку інші картки, після закінчення їх дії. Тому не можна стверджувати про порушення споживчих прав відповідача.

Банком виконано свої зобов`язання, на підставі Договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на відповідача, яка додається до позову, а відповідачеві надано у користування кредитну картку.

Суд апеляційної інстанції також не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що заборгованість за тілом кредиту повинна бути перерахована з урахуванням суми, зарахованої на погашення процентів, оскільки особливістю укладеного договору є те, що позичальник отримує картку із кредитним лімітом та частково погасивши заборгованість може знову користуватися кредитними коштами в межах кредитного ліміту, а тому сума внесених коштів за весь період користування кредитними коштами буде значно перевищувати розмір кредитного ліміту.

Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними висновки суду першої інстанції та посилання суду на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження №14-131цс19), оскільки анкета боржника підписана у 2011 році, отже боржник мав можливість користуватись банківською карткою та ознайомитись із усіма правилами надання банківських послуг. Крім того, у 2021 році відповідач як споживач повторно був ознайомлений під підпис з умовами та правилами кредитування.

Апеляційний суд вважає, що відповідач не виконав своїх зобов`язань перед АТ КБ «Приватбанк», що призвело до порушення прав останнього.

Заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 27 грудня 2011 року станом на 20 березня 2023 року становить 53 301,11 грн - заборгованість за тілом кредиту; 12 050,07 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Аргументи учасників справи

14 грудня 2023 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати постанову апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі. Покласти на АТ КБ «Приват Банк» витрати відповідача по сплаті судового збору та професійної правничої допомоги.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд не врахував, що у цьому конкретному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто банк міг додати до позовної заяви витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з умов та правил надання банківських послуг в цьому банку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» через їх мінливий характер не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

Між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 не було укладеного кредитного договору про надання банківських послуг № б/н від 27 грудня 2011 року, оскільки в цей день він підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, проте будь-яких кредитних договорів укладено з Банком не було. Такий договір відсутній у матеріалах справи та не долучений представником Банку. Крім того, Банком не доведено, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

У розрахунках, які складені представником Банку, заборгованість по тілу кредиту складає 53 301,11 грн. За який саме період нарахована заборгованість у такій сумі та з яких підстав цей розмір перевищує розмір кредитного ліміту представник Банку не вказав та доказів на підтвердження цих обставин не надав. За спірний період станом на 20 березня 2023 року ОСОБА_1 було погашено заборгованість на загальну суму 312 226,02 грн, в той час як кредитний ліміт був відкритий в розмірі 50 000,00 грн, розрахунок разом із банківською випискою подавався в суді першої інстанції у відзиві на позов, а також у відзиві на апеляційну скаргу. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що він правомірно нарахував заборгованість за договором від 27 грудня 2011 року (умов якого ані відповідачу, ані суду не надано), адже із виписки по рахунку про рух коштів, вбачається, що внесені кошти зараховувались неправомірно на погашення процентів, не обумовлених договором.

Банком було самостійно встановлено, а потім було неодноразово змінено в односторонньому порядку ставку відсотка за використання кредитного ліміту, що в свою чергу, також не було погоджено із відповідачем.

Тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» щодо стягнення заборгованості.

Відповідач понесе витрати на професійну правничу допомогу відповідно до укладеного договору між ОСОБА_1 та АО «Міжнародна адвокатська компанія «Едуард Багіров та партнери» від 19 квітня 2023року та додаткових угод до указаного договору. Відповідні документи, що підтверджують витрати на правову допомогу, будуть подані відповідно до положень ЦПК України.

У січні 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на касаційну скаргу, у якій просить касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене судове рішення - без змін.

Відзив мотивовано тим, що долучена до позову виписка з карткового рахунку відповідача вказує, що він активно користувався грошовими коштами (використовував для власних потреб в межах розміру встановленого на карту ліміту, здійснював розрахунки за покупки через термінали, інші платежі), здійснював поповнення карткового ранку для погашення заборгованості по тілу кредиту та відсоткам, а отже прийняв запропоновані банком умови щодо розміру кредитного ліміту та умов кредитування.

Посилання в касаційній скарзі, що між AT КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 не було укладеного кредитного договору про надання банківських послуг, є безпідставними, оскільки не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від встановлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами. Зазначена правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 та Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 456/2946/17.

Підстави вважати укладений кредитний договір № б/н від 27 грудня 2011 року безпроцентним відсутні. Особливістю укладеного договору є те, що позичальник отримує картку із кредитним лімітом та частково погасивши заборгованість може знову користуватися кредитними коштами в межах кредитного ліміту, а тому сума внесених коштів за весь період користування кредитними коштами буде значно перевищувати розмір кредитного ліміту.

Отже, апеляційний суд цілком законно не погодився з висновком місцевого суду, що заборгованість за тілом кредиту повинна бути перерахована з урахуванням суми, зарахованої на погашення процентів.

Із виписки по рахунку та розрахунку заборгованості вбачається, що до 01 вересня 2019 року відповідач користувався або власними коштами, або ж кредитними коштами в межах пільгового періоду, тому відсотки йому не нараховувалися. За період з 01 вересня 2019 року по 20 березня 2023 року було погашено відсотки за рахунок кредиту в розмірі 39 635,25 грн.

У 2021 році відповідач як споживач повторно був ознайомлений під підпис з умовами та правилами кредитування, відповідачем було підписано довідку про умови кредитування (паспорт споживчого кредиту). Також в документі погоджено умови повернення кредиту, в тому числі шляхом договірного списання.

Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі. У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання дії постанови Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року відмовлено.

В зазначеній ухвалі вказано, що результат аналізу змісту касаційної скарги свідчить, що касаційна скарга може стосуватися питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, який подає касаційну скаргу, та мати істотне значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункти «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України), а тому судове рішення у справі підлягає касаційному оскарженню.

Наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження - суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду: від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17; у постановах Верховного Суду: від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20, від 12 червня 2023 року у справі № 175/966/21, від 17 жовтня 2023 року у справі № 207/3269/19, від 06 вересня 2023 року у справі № 686/30030/21, від 14 травня 2022 року у справі № 944/3046/20, від 26 жовтня 2022 року у справі № 333/5483/20, від 03 жовтня 2022 року у справі № 387/746/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 754/253/18-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 156/268/21, від 15 червня 2022 року у справі № 313/181/21, від 19 травня 2021 року у справі №330/301/20-ц, від 13 травня 2021 року у справі № 359/4430/18, від 03 квітня 2019 року у справі № 221/5089/16-ц, від 07 червня 2018 року у справі № 755/17553/16, від 06 червня 2018 року у справі № 364/594/17, від 24 травня 2018 року у справі №630/366/16-ц, від 10 травня 2018 року у справі № 357/16301/15-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 08 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини

Суди встановили, що 27 грудня 2011 року між позивачем та відповідачем у формі підписання позивачем анкети-заяви укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту, який в подальшому було збільшено до 50 000,00 грн.

У анкеті-заяві від 27 грудня 2011 року зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПриватБанку і Тарифами банку.

На підтвердження факту укладення кредитного договору банк надав Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку та Тарифи.

Наявні довідки, видані позивачем, про те, що з 2013 року по 2022 рік відповідачу видавались кредитні картки відповідно до договору б/н.

Згідно з довідкою про зміни умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на відповідача, кредитний ліміт за кредитною карткою змінювався, складав станом на 04 листопада 2013 року - 0,00 грн; 03 травня 2019 року - 21 000,00 грн, 12 листопада 2019 року - 31 000,00 грн, 01 жовтня 2020 року - 15 000,00 грн, 03 жовтня 2020 року - 17 000,00 грн; 07 жовтня 2020 року - 21 000,00 грн; 13 жовтня 2020 року - 25 000,00 грн; 18 жовтня 2020 року - 27 000,00 грн; 31 жовтня 2020 року - 29 000,00 грн; 28 листопада 2020 року - 35 000,00 грн; 04 грудня 2020 року - 40 000,00 грн; 18 грудня 2020 року - 50 000,00 грн; 26 грудня 2022 року - 0,00 грн.

З розрахунку заборгованості, доданого банком до позовної заяви, вбачається, що станом на 20 березня 2023 року за ОСОБА_1 рахується заборгованість у розмірі 65 351,18 грн, яка складається із: 53 301,11 грн - заборгованості за тілом кредиту, 12 050,07 грн - заборгованість за простроченими відсотками.

Позивачем до позовної заяви додано виписку за договором № б/н за період з 04 листопада 2013 року по 23 березня 2023 року, згідно з якою відповідач протягом 10 років постійно користувався коштами наданими позивачем, оплачував відсотки за їх користування.

В матеріалах справи наявний власноруч підписаний відповідачем порядок повернення кредиту, в якому також зазначено, що останній ознайомлений з правилами та умовами кредитування.

Згідно з умовами та правилами надання банківських послуг після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Клієнт дає згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання цього договору є пряма і безумовна згода клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту встановленого банком (п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 умов та правил надання банківських послуг).

Відповідно до п.п. 2.1.1.5.5 умов та правил надання банківських послуг клієнт зобов`язаний погашати заборгованість по кредиту, відсотків за його користування на перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених цим договором.

Позиція Верховного Суду

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), на яку є посилання у касаційній скарзі та висновки якої врахував суд першої інстанції, зроблено висновок, що:

«у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

… в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».

Аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20), а також вказано, що «під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину. Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту».

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням, зокрема мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

У справі, що переглядається:

суди встановили, що 27 грудня 2011 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку; згідно з випискою за договором № б/н за період з 04 листопада 2013 року по 23 березня 2023 року відповідач протягом 10 років постійно користувався коштами наданими позивачем, оплачував відсотки за їх користування, йому видавалися кредитні картки відповідно до договору;

апеляційний суд не врахував, що в підписаній позивачем анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 27 грудня 2011 року відсутні умови про сплату відповідачем процентів за користування кредитом. Апеляційний суд послався, що анкета підписана у 2011 році, отже боржник мав можливість користуватись банківською карткою та ознайомитись із усіма правилами надання банківських послуг, і крім того, у 2021 році відповідач повторно був ознайомлений під підпис з умовами та правилами кредитування, однак не врахував, що потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Надана відповідачем інформація про правила та умови кредитування від 26 квітня 2021 року підписана позивачем як паспорт споживчого кредиту, зазначено, що ця інформація зберігає чинність та є актуальною до 11 травня 2021 року, відсутні відомості про її підписання позивачем як складової раніше укладеного кредитногодоговору від 27 грудня 2011 року (а. с. 16-20);

тому необґрунтованим є висновок апеляційного суду про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 12 050,07 грн, які згідно з наданим банком розрахунком визначені як заборгованість за простроченими відсотками та нараховані за період з 01 серпня 2022 року 20 березня 2023 року (а. с. 7-13);

апеляційний суд зробив правильний висновок про наявність підстав для стягнення основного боргу за кредитом, оскільки укладення між сторонами кредитного договору шляхом підписання відповідачем анкети-заяви відповідає вимогам статей 633, 634 ЦК України щодо порядку укладення договору приєднання, а тому підстав вважати його неукладеним немає. Апеляційний суд вказав, що ОСОБА_1 не спростував наданий позивачем розрахунок заборгованості, проте не врахував, що за обставин цієї справи у банка були відсутні підстави для утримання з відповідача відсотків за рахунок кредиту, який у відзиві на позов та апеляційну скаргу надавав відповідні розрахунки сум, які, на думку відповідача, були стягнені банком безпідставно;

тому висновок апеляційного суду в частині задоволення вимог про стягнення основного боргу за кредитом повністю є передчасним, який доводи сторін та відповідні розрахунки в цій частині не перевірив.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

За таких обставин апеляційний суд помилково скасував правильне рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом, а тому постанову апеляційного суду належить скасувати, рішення суду першої інстанції в зазначеній частині залишити в силі, а в частині вимог про стягнення основного боргу за кредитом справу належить передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом залишити в силі, а в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом - передати справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Порядок розподілу судових витратвирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (див. висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18)).

Керуючись статтями 400, 402, 411, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року скасувати.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 липня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом залишити в силі.

Справу № 761/12690/23 в частині позовних вимог Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення 53 301,11 грн основної заборгованості за кредитом передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Київського апеляційного суду від 28 листопада 2023 року втрачає законну силу і подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко