Справа №490/9240/24
Провадження № 22-ц/812/1345/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 вересня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Колосовою О.М.,

за участі представника позивача - Бєлової Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Набокова Ольга Геннадіївна

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2025 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Гуденко О.А., повний текст якого складено 20 травня 2025 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що 05 грудня 2003 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2022 року розірвано.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2023 року у справі №490/8697/21 було частково задоволено її позов про поділ майна подружжя. Визнано за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , на 1/2 частину автомобіля «Lexus HX 200 Т», д.н. НОМЕР_1 та на 1/2 частину грошових коштів, внесених як пайові внески за договором №43/048-2020 від 24 грудня2020 року про внесення пайових внесків; стягнуто з ОСОБА_1 на її користь 254374 грн 50 коп., як компенсацію вартості пайових внесків за договором №43/048-2020 від 24 грудня 2020 року про внесення пайових внесків.

Залишено у власності ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частину автомобіля «Lexus HX 200 Т», державний номерний знак НОМЕР_1 .

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року заочне рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 05 квітня 2023 року по справі №490/8697/21 в частині вирішення позовних вимог про поділ автомобіля «Lexus HX 200T» змінено. В порядку поділу спільного сумісного майна стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частини автомобілю «Lexus HX 200T», 2015 року випуску, номер кузову (VIN) НОМЕР_2 , в розмірі 493676 грн. 10 коп.

Після припинення шлюбних відносин у вищезазначеній квартирі продовжує проживати відповідач, який не пускає її до квартири.

Вказує, що неодноразово зверталась до відповідача з пропозицією щодо спільного користування квартирою, проте він відмовляється та ігнорує її пропозиції, вимоги надання ключів.

Враховуючи викладене просила усунути перешкоди у користуванні квартирою ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у користуванні власністю, а саме 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 та вселити ОСОБА_2 в 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2025 року позов задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні 1/2 частиною квартири АДРЕСА_1 шляхом вселення її до вказаної квартири.

Стягнуто на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605 грн 70 коп.

Мотивуючи рішення суд першої інстанції встановив, що домовленостей з приводу володіння та користування спірною квартирою між позивачем та відповідачем не існує та такої згоди не досягнуто, у зв`язку з чим виник спір.

Заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.

Оскільки 1/2 частини спірної квартири належить на праві власності позивачу і вона, як співвласник майна, має право користуватися та розпоряджатися належним їй майном, проте сторони, як колишнє подружжя, перебуває у неприязних стосунках та не можуть через це досягти згоди та домовитися мирним шляхом, про що свідчать дії обох сторін і під час розгляду справи в суді, то наявні правові підстави для часткового задоволення позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Набокова О. Г., вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, а також з невідповідністю висновків суду обставинам справи, та підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Так, вказує, що відповідач не створює перешкоди в користуванні спірною квартирою, оскільки, вказана квартира була придбана в шлюбі сторонами, від квартири є декілька комплектів ключів. Позивачка, мала можливість заходити до квартири та навіть проживати в ній.

Крім того, твердження про те, що відповідач проживає в квартирі АДРЕСА_2 також не відповідає дійсності. Більше того, сама позивачка, вказує як адресу реєстрації та проживання відповідача, АДРЕСА_3 .

Зазначає, що скриншоти листування з « ОСОБА_3 », не відповідають дійсності, оскільки ідентифікувати особу за вказаними фото не можливо, а отже вказані докази є недопустимими, що узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21.

А відтак позивачкою не доведено факт перешкоди в користуванні майном, які щонайменше виражаються в активних діях відповідача, що направленні на перешкоджанню вселенню позивачки до квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Бєлова Р.В., посилаючись на ті ж самі обставини, які вона зазначала у позовній заяві, вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, проте у судове засідання не з`явилися, їх неявка не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України.

Від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Набокової О.Г. надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, апеляційну скаргу підтримують у повному обсязі та просять її задовольнити.

Представник позивача адвокат Бєлова Р.В. апеляційну скаргу не визнала, просила залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_2 посилалась на те, що ОСОБА_1 з часу набуття нею у власність 1/2 частини квартири чиняться перешкоди в користуванні цим майном, вона не має можливості не лише користуватись нею, а й навіть зайти до житла. Відповідач проживає у спірній квартирі з невідомими їй особами. Її пропозиції щодо спільного користування зазначеним майном ігнорує та відмовляє в наданні їй ключів від квартири.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зважаючи на обставини справи та зібрані по справі докази, вважав наявними підстави для часткового задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 05 грудня 2003 року, який розірвано рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 лютого 2022 року.

За час перебування у шлюбі за договором купівлі-продажу від 18 лютого 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яковлєвою Н.П., сторонами було придбано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 68 кв.м., житловою площею 38.2 кв.м. Право власності зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с.8-9).

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2023 року у справі №490/8697/21, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Залишено у власності ОСОБА_1 1/2 частину вказано квартири (а.с.12-16).

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2023 року в цій частині залишено без змін (а.с.17-30).

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав від 18 листопада 2023 року за позивачем зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав від 18 листопада 2023 року, номер відомостей про речове право № 52586568 від 16 листопада 2023 року (а.с.31).

Із доданої до матеріалів справи вимоги ОСОБА_2 від 17.03.2025 року до відповідача вбачається, що позивачка вимагає у ОСОБА_1 усунути її порушене право та не чинити їй перешкоди у здійсненні права користування квартирою АДРЕСА_1 , шляхом надання ОСОБА_2 можливості вільного доступу до вказаної частки без будь-яких обмежень та шляхом передачі ключів від під`їзду будинку та квартири. Просить ОСОБА_1 31 березня 2025 року о 10:00 годині звільнити цю квартиру від інших мешканців, які в ній проживають (чужих речей) та добровільно надати ОСОБА_2 доступ до квартири, а також передати ОСОБА_2 ключі від під`їзду та квартири ( а.с.74-76).

Із доданої до матеріалів вимоги ОСОБА_2 від 15 квітня 2025 року вбачається, що ОСОБА_2 пропонує ОСОБА_1 25 квітня 2025 року о 10 год надати доступ ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 та передати екземпляри ключів для безперешкодного доступу до квартири( а.с.90).

У відповіді на вимоги позивача відповідач ОСОБА_1 зазначає, що серед речей, які залишилися в будинку були й ключі від квартири АДРЕСА_1 (другий екземпляр).Припускає, що ОСОБА_2 загубила другий екземпляр ключів, в такому випадку неможливість зайти до квартири є наслідком дій ОСОБА_2 та ніяк не пов`язано з вчиненням перешкод та вважає, що ОСОБА_2 створює штучні докази для суду, з метою введення суду в оману( а.с.103).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частинами першою, третьою статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За приписами статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (стаття 358 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або його частини, вимагати усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Суд першої інстанції встановивши, що частка квартири АДРЕСА_1 належить позивачці на праві власності і вона, як співвласник майна, має право користуватися та розпоряджатися цим майном, проте відповідач чинить перешкоди у користуванні таким майном, дійшов правильного висновку про задоволення позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення позивачки у спірне майно.

Аргументи апеляційної скарги щодо недоведеності позовних вимог вчинення перешкод по користуванню позивачем належним їй майном, колегією суддів відхиляються, оскільки апелянт не врахував, що саме по собі подання позову про усунення перешкод у користуванні житлом та заперечення відповідача співвласника спірного нерухомого майна щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.

Наведене відповідає висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22 , від 28 квітня 2022 року у справі № 334/815/21, від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/23652/19.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів, що йому як співвласнику будинку чиняться перешкоди у володінні та користуванні своєю власністю, є безпідставними, адже сам факт подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про невизнання, оспорення прав позивача.

Більш того, доказів на підтвердження зворотного, відповідачем у частині відсутності перешкод у користуванні майном до суду не надано.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що розглядаючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині підлягає залишенню без змін.

Згідно статті 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Набокова Ольга Геннадіївна, залишити без задоволення, рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови 18 вересня 2025 року.