Головуючий суддя в суді І інстанції
Єдиний унікальний № 374/439/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року Ржищівський міський суд Київської області в складі:

головуючого судді Юрченка С.О.,

за участю секретаря Маламан Я.О.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 (відеоконференція),

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за борговою розпискою, -

ВСТАНОВИВ:

12 грудня 2024 року до Ржищівського міського суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за борговою розпискою. Позивачка мотивувала позовні вимоги тим, що 04 листопада 2022 року між нею та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав в борг грошові кошти в сумі 12 000 грн, які зобов`язався повернути до 01 жовтня 2023 року. Однак, відповідач у встановлений договором строк взятих на себе зобов`язань не виконав, борг не повернув, в рахунок повернення боргу віддав лише 500 грн, про що зазначено у розписці. Вказані обставини змусили позивачку звернутись до суду із позовом про стягнення заборгованості у розмірі 16658,40 грн, яка складається з: 11500 грн - сума основного боргу, 1214,02 грн - інфляційне збільшення, 3944,38 грн - штрафні санкції. В позовній заяві позивачка просила стягнути заборгованість за борговою розпискою у розмірі 16658,40 грн та судові витрати.

Ухвалою суду від 09.01.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

12 березня 2025 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . У відзиві відповідач зазначив, що 04 листопада 2022 року він позичив у позивачки кошти у сумі 12 000 грн з обов`язком повернути борг до 01 жовтня 2023 року. В той же день він повернув позивачці в рахунок погашення боргу 500 грн, після чого написав нову розписку про отримання в борг вже у сумі 11 500 грн. Цього ж дня, 04 листопада 2022 року, він повернув позивачці борг в сумі 11 500 грн, а позивачка віддала йому оригінал боргової розписки на суму 11 500 грн. Щодо попередньої розписки на суму 12 000 грн позивачка запевнила його, що порвала її.

26 березня 2025 року позивачка подала відповідь на відзив, в якому просила задовольнити її позовні вимоги, зазначила, що наявність у неї боргової розписки, свідчить про те, що боргове зобов`язання за розпискою на 12 000 грн боржником не виконане.

За приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, зокрема, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Згідно з ч. ч. 1, 7, 8 ст. 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Оскільки відповідач ОСОБА_3 пропустив строк на подачу відзиву, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвалою суду від 04.04.2025 залишено без розгляду клопотання відповідача ОСОБА_3 про розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та представник позивачки ОСОБА_2 позовні вимоги підтримували у повному обсязі, просили їх задовольнити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та представник відповідача ОСОБА_4 проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні.

Свідок ОСОБА_1 в судовому засідання пояснила, що ОСОБА_3 04 листопада 2022 року позичив у неї кошти у сумі 12 000 грн та зобов`язався повернути борг до 01 жовтня 2023 року. В той же день він повернув їй в рахунок погашення боргу 500 грн, про що зазначено у розписці. Решту коштів відповідач до цього часу не повернув.

Заслухавши учасників справи, свідка ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають до задоволення частково, виходячи з такого.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Судом встановлено, що 04 листопада 2022 року відповідач взяв у позивачки у борг 12 000 грн та зобов`язався повернути борг до 01 жовтня 2023 року, власноруч написав розписку, кошти отримав, проте, до цього часу так їх і не повернув, в рахунок повернення боргу віддав лише 500 грн, про що зазначено у розписці (а.с.9). Оригінал розписки знаходиться у позивачки, що підтверджує факт одержання грошей відповідачем від позивачки.

Зазначені вище обставини визнав відповідач, а тому такі обставини, в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Оригінал розписки оглянутий судом у судовому засіданні 16 травня 2025 року.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц та від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17.

Згідно виданої ОСОБА_3 розписки, він взяв у борг у ОСОБА_1 12 000 грн, які зобов`язався повернути до 01 жовтня 2023 року.

Таким чином, у розписці, написаній відповідачем 04 листопада 2022 року, ним підтверджено, як отримання грошових коштів, так і їх розмір і обов`язок їх повернути, та зазначена дата їх повернення, тобто викладені істотні умови договору позики.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 27 вересня 2023 року у цивільній справі № 756/9498/19, наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача - свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

Згідно з вимогами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до статті 610 ЦК України.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Однак, відповідачем ОСОБА_3 не було надано належних та допустимих доказів у підтвердження своїх посилань про повернення грошових коштів за розпискою від 04 листопада 2022 року. Посилання відповідача на наявність у нього іншої розписки від 04 листопада 2022 року не спростовує повернення ним коштів у повному обсязі за попередньою розпискою та не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 у визначений договором строк грошові кошти не повернув, заборгованість за договором позики підлягає стягненню з відповідача.

В частині вимог позивачки про стягнення з відповідача штрафних санкцій та інфляційних витрат суд зазначає таке.

Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачкою до суду було подано розрахунок інфляційних втрат та штрафних санкцій (а.с.10).

Інфляційні втрати, які просить стягнути позивачка, становлять 1214,02 грн, штрафні санкції - 3944,38 грн.

Разом з тим, відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», на території країни введено воєнний стан, який триває на даний час.

Відповідно до правової позиції ВС, що міститься у постанові від 31.01.2024 року у справі № 183/7850/22, касаційний суд вже робив висновки щодо застосування пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється: (1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; (2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; (3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2 ст. 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

З огляду на викладене, з урахуванням того, що відповідач в період дії воєнного стану, який введений Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», звільняється від відповідальності за порушення грошового зобов`язання, визначеної ст. 625 ЦК України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Факт сплати судового збору позивачкою підтверджується квитанцією № 6478-5045-1771-6324 від 11.12.2024 про сплату судового збору у розмірі 1211,20 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути витрати на відшкодування судового збору у розмірі 1211,20 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 76-81, 141, 265, 280-282 ЦПК України, ст. ст. 1, 3, 207, 509, 525, 526, 530, 546-552, 610, 611, 625, 638, 639, 1046, 1047, 1049 ЦК України,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за борговою розпискою - задовольнити частково.

Сягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) заборгованість за борговою розпискою у розмірі 11500 (одинадцять тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок та витрати на відшкодування судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

У задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та штрафних санкцій - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, тобто до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 19 вересня 2025 року.

Суддя С.О.Юрченко