Справа № 524/3654/25
Провадження № 2/604/415/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2025 року селище Підволочиськ

Підволочиський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Сташківа Н.Б.;

за участі секретаря судового засідання Крупи А.А.,

розглянувши в залі суду в селищі Підволочиську Тернопільської області в порядку спрощеного позовного провадження позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2025 року представник позивача ТОВ «ФК «ЕЙС» звернувся до Автозаводського районного суду м. Кременчука з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовує тим, що 11 червня 2024 року між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та ОСОБА_1 було укладено в електронній формі кредитний договір №143192. Свої обов`язки за даним кредитним договором відповідач належним чином не виконує у зв`язку із чим у неї виникла заборгованість. На підставі договору факторингу №10102024 від 10 жовтня 2024 року укладеного між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та позивачем ТОВ «ФК «ЕЙС», останньому передано права вимоги до позичальників, зокрема до відповідача у даній цивільній справі, на суму 31918,23 грн, з яких: 18750,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 12367,23 грн. - сума заборгованості за відсотками; 801,00 грн. комісія за кредитним договором. У зв`язку із наведеним представник позивача просить суду стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості, а також понесені судові витрати зі сплати судового збору та витрати на правову допомогу.

Ухвалою судді Автозаводського районного суду м. Кременчука від 11 квітня 2025 року матеріали даної цивільної справи було передано за підсудністю до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 червня 2025 року матеріали даної цивільної справи було передано за підсудністю до Підволочиського районного суду Тернопільської області.

Матеріали вказаної цивільної справи надійшли до Підволочиського районного суду Тернопільської області 11 липня 2025 року.

Ухвалою судді Підволочиського районного суду Тернопільської області від 17 липня 2025 року було відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 14 серпня 2025 року було задоволено клопотання представника позивача та витребувано докази від Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк».

У призначене судове засідання представник позивача не з`явився, в поданій до суду позовній заяві просив розгляд справи провести за його відсутності, не заперечував проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, у судове засідання не з`явилась.

Представник ОСОБА_1 адвокат Гаврищук В.В. в судове засідання не з`явився, подав до суду письмові пояснення в яких просив суд відмовити в задоволенні позову, оскільки згідно відповіді банку вбачається, що кошти в сумі 18750,00 грн. на картковий рахунок відповідача не надходили. Крім того у справі відсутні відомості про перерахування коштів в сумі 14154,11 грн., які нібито перераховані ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» на погашення заборгованості за кредитним договором від 07 травня 2024 року, однак в справі взагалі відсутні відомості про те чи існував такий договір від 07 травня 2024 року та чи заборгованість за ним була погашена. Крім того представник позивача вказав, що позовна вимога в частині стягнення комісії за надання кредиту є нікчемною. Дані пояснення суд розцінює як відзив на позов.

Оскільки всі учасники справи не з`явилися, згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши надані суду матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

11 червня 2024 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» та ОСОБА_1 за допомогою електронного підпису (одноразового ідентифікатора d8e72286) було укладено договір про надання споживчого кредиту № 143192 (а.с. 36-39), за умовами якого кредитор надав боржнику кредит у сумі 18750,00 грн строком на 126 днів. Відповідно до п. 2.2.1. сума кредиту надається не пізніше наступного дня після укладення Договору в наступному порядку: у розмірі 14154,11 грн. для погашення заборгованості Позичальника за договором про споживчий кредит № 139471 від 07 травня 2024 року, укладеним з Кредитодавцем; у розмірі 845,89 грн на рахунок позичальника № НОМЕР_1 у національній валюті; у розмірі 3750,00 грн. шляхом погашення заборгованості позичальника за комісією, нарахованою згідно п. 2.5 Договору. Згідно з п. 2.5. комісія за надання кредиту складає 3750,00 грн, що нараховується та підлягає сплаті одноразово в день укладення Договору за ставкою 20,00 % від загальної суми кредиту за рахунок власних коштів позичальника або за рахунок кредиту.

Згідно з п. 2.3. Договору, проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 300% річних. Згідно п. 2.7.1. Договору стандартна процентна ставка становить 0,6826% в день. Орієнтовна реальна річна процентна ставка складає 7001,60 % річних (п. 2.8.), орієнтовна загальна вартість кредиту складає 34876,23 грн (п. 2.9.).

Можливість укладення кредитного договору в електронній формі передбачена п. 3.1. самого договору (а.с. 37 зворот). Разом з Договором ОСОБА_1 підписала також Графік платежів за кредитним договором (а. с. 39 зворот) та Паспорт споживчого кредиту (а. с. 40-41), який містить умови, аналогічні викладеним у Кредитному договорі.

Витребувана судом інформація від АТ КБ «Приватбанк» підтверджує обставину перерахування відповідачу кредитних коштів 11 червня 2024 року відповідно до п. 2.2.1. Договору, в розмірі 845,89 грн.

Також згідно з довідкою № 11 ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС», ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» повідомлено про успішність операцій згідно договору № 1412/22-1 від 14 грудня 2022 року, укладеного з ТОВ «ФК «Контрактовий дім», зокрема, на ім`я ОСОБА_1 за кредитним договором № 143192 від 11 червня 2024 року на суму 845,89 грн на картку № НОМЕР_2 (а. с. 17).

На підтвердження обставини перерахування суми кредиту, передбаченої п. 2.2.1. Кредитного договору, у розмірі 14154,11 гривень, позивач доказів не надав.

10 жовтня 2024 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» було укладено Договір факторингу № 10102024 (а.с. 60-62), відповідно до умов якого ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» відступило на користь ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» права грошової вимоги до боржників, зокрема, до ОСОБА_1 , за кредитним договором №143192, що підтверджується витягом Додатку №1 до Договору факторингу №10102024 від 10 жовтня 2024 року Реєстр прав вимоги №2 (а.с. 59).

Докази погашення заборгованості та/або спростування розрахунку заборгованості відповідач чи її представник суду не надали.

Отже, між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» як первісним кредитором та відповідачем склалися відносини споживчого кредитування; право вимоги за укладеним між ними кредитним договором, 10 жовтня 2024 року за договором факторингу було передано позивачу. Обставини кредитування в частині 845,89 гривень та переходу права вимоги за цією сумою суд вважає доведеними. Таким чином суд вважає доведеним, що відповідачу надано кредит в сумі 845,89 грн. строком на 126 днів, процентна ставка за користування кредитними коштами становить 300% річних.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На підставі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно із ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором.

На підставі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

За п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч.1 ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином загальна сума заборгованості позивача перед відповідачем становить 1721,91 грн., з яких 845,89 грн сума заборгованості за кредитом, а 876,02 грн. сума заборгованості за відсотками (845,89 грн. х 300% річних / 365 днів х 126 днів).

Щодо перерахування відповідачу коштів у розмірі 14154,11 грн.

Згідно з п. 1-1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Отже, обов`язок повернення кредиту та сплати процентів пов`язується з обставиною надання такого кредиту та є наслідком отримання позичальником коштів та користування ними. Відповідно, ця обставина має бути доведеною (або визнаною іншою стороною, що звільняє від обов`язку доведення).

Згідно з ч.ч.3, 4 ст.12 ЦПК України, якою визначено змагальність серед основних засад цивільного судочинства, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У Постанові ВП ВС від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц міститься такий висновок щодо тягаря доказування: «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний… Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс» (п.81).

Верховний Суд у своїй Постанові від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц зазначив, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача; пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Отже, стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оскільки відповідач не визнав обставину отримання кредитних коштів, тягар доведення цієї обставини покладається на позивача. Позивач на підтвердження обставини перерахування коштів у розмірі 14154,11 грн. достатніх у своїй сукупності доказів не надав. У п. 2.2.1. Кредитного договору позивач зазначив, що сума 14154,11 грн. надається відповідачу для погашення заборгованості позичальника за договором про споживчий кредит №139471, доказів укладення чи виконання якого суду не надано. Сам договір про споживчий кредит №139471 позивач не надав. Будь-яких документів на підтвердження перерахування (зарахування) коштів на погашення інших попередніх зобов`язань позивач також не надав.

Відповідно до довідки №11 ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС», ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» повідомлено про успішність операцій згідно договору № 1412/22-1 від 14 грудня 2022 року, укладеного з ТОВ «ФК «Контрактовий дім», зокрема, на ім`я ОСОБА_1 за кредитним договором № 143192 від 11 червня 2024 року на суму 845,89 грн. на картку № НОМЕР_2 (а.с. 17).

Картка обліку виконання договору 143192 (а.с. 11-12) та виписка з особового рахунку за Кредитним договором № 143192 на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 65), надані позивачем, є аналітичними документами, складеними в односторонньому порядку, тому не є безспірними доказами обставини видачі кредиту в сумі 14154,11 грн. та наявності боргу з нарахованими відсотками.

Суд також наголошує на тому, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (частина перша статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, з наведених норм законодавства вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

У постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц (провадження № 61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19) вказано, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Відповідно до засади диспозитивності цивільного судочинства, визначеної ст. 13 ЦПК України, суд не може збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених самим ЦПК України. У цій справі відсутні підстави для збирання доказів судом, а тягар збирання і подання доказів повністю покладається на позивача.

Щодо сплати заборгованості за комісією

Згідно п. 2.2.1., 2.5 Договору № 143192 від 11 червня 2024 року встановлено, що за надання кредиту позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю одноразову комісію за надання кредиту у розмірі 20 % від суми кредиту, що складає 3750,00 гривень.

Суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача на користь ТОВ «ФК «ЕЙС» заборгованості за комісіями, які встановлені в договорі кредиту, оскільки така вимога не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та досліджених доказах по справі.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання, обслуговування та повернення кредиту.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Частиною 5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» встановлюється, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно з ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Керуючись положеннями ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 07 червня 2023 року у справі № 686/14530/15 (провадження № 61-13299св22), в якій суд касаційної інстанції зауважив, що оскільки сплата позичальником винагороди за надання фінансового інструменту та винагороди за проведення додаткового моніторингу є платою за послуги, що супроводжують кредит в даному випадку, тому пункти договору, які передбачають сплату такої винагороди є нікчемними, у зв`язку з чим підстави для нарахування банком комісії на підставі нікчемних умов договору є безпідставними і вказані кошти не підлягають сплаті позичальником).

У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів (п. 31.25 постанови).

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Суд звертає увагу, що пунктом 2.5. спірного кредитного договору встановлено комісію за надання кредиту у розмірі 3750,00 гривень. Необхідність внесення плати за надання кредиту передбачена також у паспорті споживчого кредиту та у графіку платежів.

Однак позивачем в Договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, та за які позивачем встановлена комісія.

Оскільки позивач встановив плату за указані вище послуги, але не надав їх переліку і погодження зі споживачем при укладенні Договору, суд вважає, що положення щодо обов`язку відповідача сплачувати комісію за надання кредиту у загальному розмірі 3750,00 грн. є нікчемними відповідно до ч.ч.1, 2 ст.11, ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування».

Таким чином, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за комісією в сумі 3750,00 грн., встановленою саме за надання кредиту як фінансового інструменту, необхідно відмовити із наведених підстав.

Отже, підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог - в частині заборгованості у розмірі 1721,91 грн., що становить 5,39 % від заявленої позивачем до стягнення суми позовних вимог.

Щодо витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч.3 ст.133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу, які за змістом ст.137 ЦПК несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За ст.141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, тому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.

Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц.

Суд встановив, що витрати позивача на правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн підтверджуються такими документами: Договором про надання правничої допомоги № 04/02/25-01 від 04 лютого 2025 року; Додатковою угодою №19 до Договору про надання правничої допомоги; актом прийому-передачі наданих послуг від 04 лютого 2025 року.

Отже, суд дійшов висновку, що вимоги про відшкодування витрат позивача належно обґрунтовані та доведені, пов`язані з розглядом справи, клопотання відповідача про зменшення їх розміру відсутнє, дотримані критерії розумності їх вартості.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволений частково, судовий збір та витрати на правничу допомогу належить стягнути з відповідача пропорційно до задоволених вимог позивача, а саме: судовий збір в розмірі 130,57 грн. (2422,40 грн. х 5,39%), та витрати на правничу допомогу в розмірі 377,30 грн. (7000 грн. х 5,39%) .

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.626,628,1048,1050,1054 ЦК України, ст.ст.81,137,141,263-265,280-282 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС», місцезнаходження: 02090, м. Київ, Харківське шосе, будинок 19, офіс 2005, заборгованість за Кредитним договором №143192 від 11 червня 2024 року в розмірі 1721 (одна тисяча сімсот двадцять одна) гривня 91 (дев`яносто одна) копійка.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ЕЙС», місцезнаходження: 02090, м. Київ, Харківське шосе, будинок 19, офіс 2005, витрати зі сплати судового збору в розмірі 130 (сто тридцять) гривень 57 (п`ятдесят сім) копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 377 (триста сімдесят сім) гривень 30 (тридцять) копійок.

В задоволенні решти заявлених позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.Б. Сташків