Провадження № 4-с/761/124/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2025 року Шевченківський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді: Савицького О.А.,

при секретарі: Тихій П.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, заінтересовані особи: державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Костенко Оксана Миколаївна, Подільський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ),

ВСТАНОВИВ:

23.06.2025 р. ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, заінтересовані особи: державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м.Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Костенко О.М., Подільський відділ державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ).

Свою скаргу заявник обґрунтовує тим, що у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м.Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) у провадженні державного виконавця Костенко О.М. перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 за виконавчим листом від 19.02.2020 р., виданого з метою примусового виконання ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 24.01.2020 р. у справі № 761/13085/14-ц про зобов`язання Подільського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) відновити виконавче провадження № НОМЕР_2 та вчинити усі необхідні і передбачені законом виконавчі та інші дії у виконавчому провадженні, спрямовані на примусове виконання судового рішення у цивільній справі № 761/13085/14-ц. Постановою державного виконавця від 27.02.2020 р. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 на виконання вказаної ухвали суду. Постановою державного виконавця від 04.08.2020 р. виконавче провадження № НОМЕР_1 закінчено без виконання. Постановою державного виконавця від 25.11.2020 р. виконавче провадження № НОМЕР_1 відновлено на підставі ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 05.11.2020 р. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 01.06.2022 р. визнано протиправною бездіяльність державного виконавця у виконавчому провадженні № НОМЕР_1. Однак, як зазначає заявник, станом на час подання скарги бездіяльність державних виконавців у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 триває, ефективні виконавчі дії не вчиняються, а ухвала Шевченківського районного суду м.Києва від 24.01.2020 р. залишається невиконаною. На думку заявника, діяльність державних виконавців у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 зводиться лише до формальних дій, які не тягнуть для боржника жодних наслідків. Вважаючи свої права порушеними бездіяльністю державного виконавця у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, заявник звернувся до суду з даною скаргою, у якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м.Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Костенко О.М., допущену у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1;

- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м.Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) вчинити усі необхідні та передбачені законом виконавчі дії у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, спрямовані на примусове виконання ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 24.01.2020 р. у справі № 761/13085/14-ц за виконавчим листом від 19.02.2020 р.;

- стягнути з Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м.Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на користь заявника витрати на професійну правничу допомогу.

Ухвалою від 24.06.2025 р. скаргу прийнято до розгляду та призначено судове засідання.

Заявник в судове засідання не з`явився, однак на адресу суду надійшла його письмова заява, зі змісту якої вбачається, що останній заявлені вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі з підстав викладених в скарзі, а також розглянути скаргу за його відсутності.

Заінтересована особа державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м.Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) в судове засідання не з`явилась, свого представника до суду не направила, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялась належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомила.

Заінтересована особа Подільський відділ державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) в судове засідання свого представника не направив, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомив.

Враховуючи, що відповідно до ч.2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду, тому суд вважає за можливе розглянути скаргу за відсутності заінтересованих осіб.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що у провадженні Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м.Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 за виконавчим листом від 19.02.2020 р., виданого з метою примусового виконання ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 24.01.2020 р. у справі № 761/13085/14-ц про зобов`язання Подільського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) відновити виконавче провадження № НОМЕР_2 та вчинити усі необхідні і передбачені законом виконавчі та інші дії у виконавчому провадженні, спрямовані на примусове виконання судового рішення у цивільній справі № 761/13085/14-ц.

Постановою державного виконавця від 27.02.2020 р. відкрито вказане виконавче провадження № НОМЕР_1.

Постановою державного виконавця від 04.08.2020 р. виконавче провадження № НОМЕР_1 закінчено без виконання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 05.11.2020 р. у справі № 761/13085/14-ц задоволено скаргу стягувача ОСОБА_1 на дії та постанову державного виконавця, а саме визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця від 04.08.2020 р. про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Постановою державного виконавця від 25.11.2020 р. виконавче провадження № НОМЕР_1 відновлено.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 01.06.2022 р. у справі № 761/13085/14-ц задоволено скаргу ОСОБА_1 , а саме визнано протиправною бездіяльність державного виконавця у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

12.05.2025 р. ОСОБА_1 звернувся до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м.Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) із заявою про вчинення дій у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

В подальшому, не отримавши відповіді на своє звернення від 12.05.2025 р., ОСОБА_1 звернувся до суду з цією скаргою в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, передбаченому розділом VII (ст.ст.447-453) ЦПК України.

Вирішуючи справу за скаргою заявника, суд виходить з наступного.

Згідно з Положенням про автоматизовану систему виконавчого провадження, затвердженим наказом Міністерства юстиції України № 2432/5 від 05.08.2016 р. (зареєстровано в Міністерстві юстиції 12.08.2016 р. за № 1126/29256) автоматизована система виконавчого провадження це комп`ютерна програма, що забезпечує збирання, зберігання, облік, пошук, узагальнення, надання відомостей про виконавче провадження, формування Єдиного реєстру боржників та захист від несанкціонованого доступу. Згідно з пунктами 2, 3, 4 Розділу IV цього Положення, виконавцем до Системи обов`язково вносяться відомості про проведення всіх виконавчих дій та прийняття процесуальних рішень. До Системи в обов`язковому порядку вносяться також відомості про всі документи, отримані на запит виконавця, заяви сторін виконавчого провадження, відповіді на них та їх скановані копії. Відомості про проведення виконавчих дій вносяться до Системи одночасно з виготовленням документа, на підставі якого вчиняється виконавча дія, або одночасно з виготовленням документа, яким оформлюється проведення виконавчої дії. У разі здійснення виконавчої дії за межами органу державної виконавчої служби відомості про таку дію вносяться до Системи не пізніше наступного робочого дня після її проведення. Постанови виконавця, а також інші документи виконавчого провадження виготовляються за допомогою Системи. Виготовлення постанов та інших документів виконавчого провадження не в Системі - забороняється.

Отже, автоматизована система виконавчого провадження (АСВП) містить повну та вичерпну інформацію про всі виконавчі дії та про всі документи у виконавчому провадженні.

В матеріалах справи міститься інформація з АСВП про виконавче провадження № НОМЕР_1, з якої вбачається, що державними виконавцями винесено наступні постанови: - від 27.02.2020 р. про відкриття виконавчого провадження; - від 27.02.2020 про стягнення з боржника витрат на вчинення виконавчих дій; - від 27.02.2020 р. про стягнення виконавчого збору; - від 04.08.2020 р. про закінчення виконавчого провадження; - від 25.11.2020 р. про відновлення виконавчого провадження; - від 02.12.2020 р. про виправлення помилки в процесуальному документі.

Водночас, матеріали справи не містять доказів на підтвердження виконання ухвали суду від 24.01.2020 р. за виконавчим листом від 19.02.2020 р. у цивільній справі № 761/13085/14-ц.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з ч.1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 9 частини 3 статті 129 Конституції України обов`язковість судового рішення віднесено до основних засад судочинства. Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (Рішення Конституційного Суду України № 2-рп(ІІ)/2019) від 15.05.2019 р. Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні також наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини вказує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо («Volovik v. Ukraine», № 15123/03, 06.12.2007 р., §45).

Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення ЄСПЛ у справі «Артіко проти Італії», № 6694/74, 13.05.1980 р., §33). Особливо це стосується права на доступ до правосуддя, а саме: гарантується не лише сподівання, що справа буде розглянута, але й те, що державна влада буде дотримуватися прийнятого судом у відповідній справі остаточного рішення, буде діяти з урахуванням встановлених в ньому юридичних фактів і прав осіб, та забезпечуватиме таким чином виконання рішення суду.

У рішенні у справі «Шмалько проти України» (№ 60750/00, 20.07.2004 р., §34) ЄСПЛ наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право па доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997 р.). У справі «Войтенко проти України» ЄСПЛ знову повторює, що ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок (див. також справу «Іммобільяре Саффі проти Італії»).

У рішенні від 19.02.2009 р. «Христов проти України» зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули цієї Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права, одним з основоположних аспектів якого є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. також справу «Брумареску проти Румунії», № 28342/95, 28.10.1999 р., §73). Таким чином, принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду.

Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення, отже виконання рішення слід розглядати як невід`ємну складову судочинства, як цього вимагають приписи статті 6 Конвенції, зазначав ЄСПЛ у рішеннях у справах: «Ромашов проти України» (№ 67534/01, 27.07.2004 р., §42); «Дубенко проти України» (№ 74221/01, 11.01.2005 р., §44); «Шаренок проти України» (№ 35087/02, 22.02.2005 р., §25); «Іммобільяре Саффі проти Італії» (№ 22774/93, 28.07.1999 р., §66); «Горнсбі проти Греції» (№ 18357/91, 19.03.1997 р., §40).

Саме на державу покладається обов`язок вжиття усіх необхідних заходів для того, щоб виконати остаточне рішення суду, та діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, держава не виконає вимог статті 6 Конвенції, як вказано у рішеннях ЄСПЛ «Comingersoll S.A. проти Португалії» (№ 35382/97, 06.04.2000 р., §23); «Глоба проти України» (№ 15729/07, 05.07.2012 р., §27).

За змістом правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 28.05.2019 р. у справі № 905/2458/16, принцип обов`язковості судового рішення та визначений процесуальним законодавством обов`язок суду із здійснення судового контролю за виконанням судового рішення зобов`язує суди, здійснюючи оцінку тих чи інших обставин, враховувати, чи сприяє вчинення будь-якої процесуальної дії (в тому числі і судом) виконанню остаточного судового рішення, чи навпаки, перешкоджає такому виконанню. Таким чином, дії та рішення виконавця підлягають оцінці судом з точки зору їх спрямованості на забезпечення виконання остаточного судового рішення; оцінка обставин справи, доводів учасників процесу та висновки, зроблені на підставі такої оцінки, не можуть бути на користь обставин, які спрямовані на перешкоджання виконанню остаточного судового рішення.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 р. у справі № 619/562/18, належним доказом вжиття усіх передбачених законом заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дій, є повне виконання рішення суду; невиконання рішення суду, що набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дій, що є недопустимим з огляду на статтю 129-1 Конституції України.

Матеріали справи свідчать про неповноту виконавчих дій у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, а отже порушені права стягувача підлягають захисту шляхом задоволення скарги, визнання протиправною бездіяльності державного виконавця у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, а також зобов`язання відповідного відділу державної виконавчої служби вчинити усі необхідні і передбачені законом виконавчі дії, спрямовані на примусове виконання судового рішення. Саме такий спосіб захисту прав стягувача застосовано Верховним Судом у постановах від 15.04.2020 р. у справі № 761/24136/15-ц, від 06.11.2019 р. у справі № 761/14537/15-ц.

Разом з тим, підтверджений доказами факт звільнення державного виконавця з державної служби 24.07.2025 р., не впливає на правову оцінку обставин справи і не спростовує тривалої бездіяльності державного виконавця у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

За змістом ч.2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Враховуючи, що судом встановлено факт допущення державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м.Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Костенко О.М. бездіяльності, пов`язаної з невчиненням усіх необхідних та передбачених законом виконавчих дій у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, спрямованих на примусове виконання ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 24.01.2020 р. у справі № 761/13085/14-ц за виконавчим листом від 19.02.2020 р., суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Вирішуючи справу в частині розподілу судових витрат, суд керується положеннями статті 452 ЦПК України, згідно з якими судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, серед іншого, витрати на професійну правничу (правову) допомогу адвоката.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо); такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у пункті 18 постанови від 16.11.2022 р. у справі № 906/513/18, витрати на надану правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачена, чи тільки має бути сплачена відповідною стороною.

Заявником подано до суду відповідні докази на підтвердження понесених ним у даному судовому провадженні витрат на професійну правову допомогу, а саме: копію договору про надання правничої (правової) допомоги № 5302/21 від 30.03.2021 р.; копію додаткової угоди № 78 від 12.06.2025 р. до договору правової допомоги; копію детального опису (акту) від 16.06.2025 р. виконаних послуг за додатковою угодою № 78; копію свідоцтва адвоката про право на заняття адвокатською діяльністю. Наданими доказами підтверджуються витрати заявника на правову допомогу адвоката, а саме: за розробку процесуальної стратегії захисту прав Клієнта як стягувача у виконавчому провадженні; вивчення практики Верховного Суду, КСУ, ЄСПЛ; складання скарги на бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м.Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 - 1600,00 грн, за інструкційну консультацію з самопредставництва в суді першої інстанції - 800,00 грн, а загалом у зв`язку з розглядом справи за цією скаргою в суді першої інстанції - 2400,00 грн.

Клопотань про зменшення судових витрат від інших учасників справи до суду не надходило.

Розмір витрат заявника на правову допомогу є обґрунтованим та співмірним із критеріями, визначеними ч.4 ст. 137 ЦПК України. Беручи до уваги вимоги ст.ст. 2, 11, 133-141 ЦПК України, враховуючи задоволення скарги, дотримуючись принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд покладає витрати заявника на професійну правничу допомогу у розмірі 2400,00 грн на відповідний орган державної виконавчої служби, а саме на Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м.Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ).

Керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 259-261, 268, 352-355, 447-451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, заінтересовані особи: державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Костенко Оксана Миколаївна, Подільський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) - задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Костенко Оксани Миколаївни, пов`язану з невчиненням усіх необхідних та передбачених законом виконавчих дій у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, спрямованих на примусове виконання ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 24.01.2020 р. у справі № 761/13085/14-ц за виконавчим листом від 19.02.2020 р.

Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) вчинити усі необхідні та передбачені законом виконавчі дії у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, спрямовані на примусове виконання ухвали Шевченківського районного суду м.Києва від 24.01.2020 р. у справі № 761/13085/14-ц за виконавчим листом від 19.02.2020 р.

Стягнути з Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 2400 (дві тисячі чотириста) грн 00 коп.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя: