ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/203/25 Справа № 932/1085/23 Суддя у 1-й інстанції - Кондрашов І. А. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2024 року в цивільній справі номер 932/1085/23 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права користування на квартиру,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська звернулись ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з позовом до Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права користування на квартиру, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що позивачка ОСОБА_1 , уклавши у 1990-му році шлюб з основним квартиронаймачем ОСОБА_5 , вселилась у 1991-му році як член сім`ї до квартири спільного заселення, яка на той момент складалась з двох кімнат, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Від шлюбу у них народилась донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка також вселилась та постійно проживала у вищевказаній квартирі. В подальшому до квартири було приєднано ще одну кімнату. Загалом займана житлова площа склала 34,1 кв.м.

23.12.1998 року відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 приватизували кімнати, якими вони користувались, отримавши свідоцтво про право власності на 53/100 частини квартири спільного заселення, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Частка позивачів, яка перебуває у них в користуванні, складає 46/100 частин.

01 березня 2011 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. На теперішній час позивачка разом з донькою продовжують проживати у даній квартирі, утримують це майно, здійснюють ремонтні роботи, сплачують комунальні послуги та квартплату. Загальний строк проживання позивачів у квартирі становить більше 30 (тридцяти) років. Вважають, що вони набули у встановленому порядку право користування вказаною квартирою. На теперішній час позивачі мають намір приватизувати цю житлову площу, однак до органу приватизації необхідно подавати документи, які підтверджують право користування квартирою, зокрема, ордер або договір найму.

Таким чином, оскільки позивачі з дозволу ОСОБА_5 та правомірно вселились у вказане житло, зареєстрували там своє місце проживання, тривалий час відкрито проживають у цьому житлі, утримують це майно, то вважають, що вони набули право користування 46/100 частинами квартири спільного заселення, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Просили суд визнати за ОСОБА_1 право користування 23/100 частинами квартири спільного заселення, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , з 28.03.1991 року, та визнати за ОСОБА_2 право користування 23/100 частинами вищевказаної квартири, з 03.09.1991 року.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права користування на квартиру, задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право користування 46/100 частинами квартири спільного заселення, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , з 28.03.1991 року.

Визнано за ОСОБА_2 право користування 46/100 частинами квартири спільного заселення, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , з 03.09.1991 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач Дніпровська міська рада, подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25.03.2024 року по справі №932/1085/23 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Задоволена судом вимога щодо встановленого факту проживання відповідачки у спірній квартирі з 28.03.1991 року в кімнаті №4 не знаходить свого підтвердження, оскільки як вбачається з долученої до матеріалів справи копії паспорту ОСОБА_1 , остання знялась з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 та 26.09.2017 року зареєструвалась за адресою: АДРЕСА_2 . Отже, суд дійшов хибного висновку щодо встановленого факту проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_3 саме з 28.03.1991 року, як і не надав належної оцінки доказу - довідці №17196 про склад сім`ї, відповідно до якої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані складі сім`ї: ОСОБА_1 (мати) з 26.07.2017 року та ОСОБА_2 з 26.09.2017 року.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов хибного висновку стосовно встановлення факту проживання ОСОБА_2 саме з 03.09.1991 року, оскільки зазначене нічим не підтверджується. Не прийнято судом першої інстанції до уваги наявність реєстрації у позивачів за адресою АДРЕСА_2 з 2017 року та задоволено вимогу стосовно визнання права користування квартирою АДРЕСА_3 , що є грубим порушенням (постанова Верховного Суду від 03.08.2022 року у справі №521/3667/20).

З відповіді на запит позивачів №7115 від 21.09.2022 року КП «МБТІ» вбачається, що дійсно щодо квартири АДРЕСА_4 та квартири АДРЕСА_5 відомості про перереєстрацію нумерації квартир відсутні, проте міститься інформація стосовно зареєстрованого права приватної власності на 54/100 частини за третіми особами. Визнання за ОСОБА_1 46/100 частин та визнання за ОСОБА_2 46/100 частин правом користування квартирою спільного заселення, що разом становить 92% та суттєво суперечить зареєстрованому праву приватної власності на 54/100 частини за третіми особами, що в такому випадку становить 146/100 частин квартири.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги доказ, долучений до позовної заяви - архівний витяг з рішення за №8/1-310 від 03.02.2022 року, який вказує на те, що було змінено умови договору найму на гр. ОСОБА_6 у складі сім`ї: син ОСОБА_5 та невістка ОСОБА_7 . Тобто, у складі сім`ї зазначено - дружину ОСОБА_5 - ОСОБА_7 , а не ОСОБА_8 (наразі ОСОБА_1 ).

Не надано належну оцінку доказу - відповіді Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради на запит ОСОБА_9 від 12.01.2023 року, відповідно до якої вбачається, що ОСОБА_2 звернулась із заявою стосовно користування вивільненою ізольованою кімнатою у квартирі спільного заселення за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, заяви на зміну умов договору найму за вказаною квартирою позивачами не було подано, тому позов заявлено передчасно.

Позивачка ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради взагалі не зверталась а ні із заявою стосовно користування, а ні із заявою стосовно зміни умов договору найму. А це вказує взагалі на відсутність невизнаного чи оспорюваного її права та вказує на відсутність спору.

Не задоволено клопотання відповідача щодо залучення до суб`єктного складу учасників процесу окрему юридичну особу: Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради.

Від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Скочко О.А., надійшов відзив на апеляційну скаргу Дніпровської міської ради, в якому позивачка просила суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду від 25.03.2024 року без змін.

Відповідач голослівно зазначає про те, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку щодо встановленого факту проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі з 28.03.1991 року та факту проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі з 03.09.1991 року. Не надав належної оцінки доказу довідці №17196 про склад сім`ї, що спростовує висновок про період проживання позивачок у спірній квартирі. Доказів протилежного викладеному у позовній заяві та наданим позивачами доказів не надав і відповідач не спростував доводи позивачів жодним доказом.

Твердження відповідача про те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги наявність реєстрації у позивачів саме в квартирі АДРЕСА_3 , а визнав право користування квартирою АДРЕСА_3 не відповідають обставинам справи, оскаржуваному рішенню та діючому законодавству. Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 3 серпня 2022 року у справі №521/3667/20 є безпідставним, оскільки спір у справі не є подібними спору у справі 932/1085/23.

В установчий частині судового рішення зазначено: Актом про визначення розміру ідеальних часток визначено частки квартири, зокрема, частина житлової площі, якою користуються позивачі, складає 46/100 частин квартири. Таким чином, у резолютивній частині рішення суд беззаперечно припустився лише технічної помилки (описки) з приводу визначення позивачкам кожній окремо 46/100 часток спірної квартири.

Позивачі вважають, що існує спір і саме з приводу права користування спірним житловим приміщенням, про що свідчать заперечення відповідачем права користування позивачками спірною квартирою й зміст апеляційної скарги. Обраний позивачками спосіб захисту є ефективним, таким, що призводить до потрібних результатів, наслідків, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів позивачок настільки, наскільки це можливо.

Не відповідає вимогам діючого законодавства і доводи відповідача в апеляційній скарзі (п. 10) про те, що позов подано передчасно, оскільки позивачами не було подано заяву на зміну умов договору найму. Адже, згідно з діючим законодавством подання заяви на зміну умов договору найму є правом, а не обов`язком позивачів.

Суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивачів залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів.

Позивачками були надані всі необхідні докази на обґрунтування заявлених позовних вимог. ОСОБА_1 вселилась і зареєструвалась у спірну квартиру після укладення шлюбу з ОСОБА_5 з його дозволу та з дозволу його матері ОСОБА_10 . Наявність згоди вказаних осіб також підтверджується тим, що за 30 років ніяких заперечень з цього приводу ніхто не висловлював і не звертався до державних та судових органів з питанням виселення ОСОБА_1 . В свою чергу, ОСОБА_2 також вселилась в квартиру з моменту народження до своїх батьків, а тому не потребувала окремої письмової згоди на це. З 1991 року вона мешкає безперервно в квартирі і ані її батько ОСОБА_5 , ані її бабуся ОСОБА_10 не висловлювали свою незгоду з цією обставиною і не намагались її виселити як і її мати ОСОБА_1 .

Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача Дніпровської міської ради Семчук Н.В. доводи апеляційної скарги підтримала, просила рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволенні позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні апеляційного суду позивачка ОСОБА_1 та її представник, а також представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Скочко О.А. апеляційну скаргу не визнали, просили її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 54, 62, том 2).

Заслухавши суддю доповідача, позивачку, представників позивачок та відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що ОСОБА_5 на підставі ордеру було надано у користування як основному квартиронаймачу частину квартири спільного заселення, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_11 та ОСОБА_5 з 21 грудня 1990 року перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 6, том 1).

Від шлюбу у ОСОБА_5 та ОСОБА_11 . ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась дитина ОСОБА_2 (а.с. 7, том 1).

Згідно з відміткою у паспорті ОСОБА_1 остання зареєструвала своє місце проживання у спірній частині квартири (а.с. 27зв, том 1).

Згідно з відмітки у паспорті ОСОБА_2 , остання також зареєструвала своє місце проживання у спірній частині квартири (а.с. 29, том 1).

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №17196 у квартирі зареєстровано та проживає 2 особи: ОСОБА_1 (зареєстрована з 26.09.2017 року) та ОСОБА_2 (зареєстрована з 26.09.2017 року) (а.с. 16, том 1).

Рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 24.05.1985 року №484 змінено умови договору найму житлового приміщення, вільну кімнату площею 16,7 кв.м приєднано до житлової площі ОСОБА_12 (свекруха позивачки) (а.с. 9, том 1).

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів 23 грудня 1998 року, 54/100 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 та члену його сім`ї ОСОБА_4 (а.с. 11-11зв, том 1).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 15, том 1).

ОСОБА_12 (мати ОСОБА_5 та свекруха позивачки ОСОБА_1 ) померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 14, том 1).

Після смерті основного квартиронаймача та ОСОБА_12 . ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишились проживати у вказаній вище квартирі спільного заселення, та проживають до теперішнього часу.

Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 04 липня 2014 року ОСОБА_8 вступила у шлюб з ОСОБА_13 та змінила прізвище на « ОСОБА_14 » (а.с. 8, том 1).

Актом про визначення розміру ідеальних часток визначено частки квартири, зокрема, частина житлової площі, якою користуються позивачки, складає 46/100 частин квартири (а.с. 23, том 1).

З технічного паспорту та відповіді БТІ вбачається впорядкування номеру квартири, якій надано дійсний номер «4», нумерація 4а, 4б - відсутня (а.с. 17-22, том 1).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Апеляційний суд не може в повному обсязі погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Згідно з частиною першою статті 106 ЖК Української РСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою (стаття 107 ЖК Української РСР).

Відповідно до положення статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Статтею 62 ЖК УРСР передбачено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року №6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 на підставі ордеру було надано у користування як основному квартиронаймачу частину квартири спільного заселення, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_11 та ОСОБА_5 з 21 грудня 1990 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу у ОСОБА_5 та ОСОБА_11 . ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась дитина ОСОБА_2 .

Рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 24.05.1985 року №484 змінено умови договору найму житлового приміщення, вільну кімнату площею 16,7 кв. м приєднано до житлової площі ОСОБА_12 (свекруха позивачки).

01 березня 2011 року рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська розірвано шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_12 (мати ОСОБА_5 та свекруха позивачки ОСОБА_1 ) померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Після смерті основного квартиронаймача та свекрухи позивача, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишились проживати у вищевказаній квартирі спільного заселення, та проживають до теперішнього часу, що підтверджується наявною у матеріалах справи довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №17196, у квартирі зареєстровано та проживає 2 особи: ОСОБА_1 (зареєстровано з 26.09.2017 року) та ОСОБА_2 (зареєстровано з 26.09.2017 року).

Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 04 липня 2014 року ОСОБА_8 зареєструвала шлюб з ОСОБА_13 та змінила прізвище на « ОСОБА_14 ».

Актом про визначення розміру ідеальних часток визначено частки квартири, зокрема, частина житлової площі, якою користуються позивачки, складає 46/100 частин квартири (а.с. 23).

З технічного паспорту та відповіді БТІ вбачається впорядкування номеру квартири, якій надано дійсний номер «4», нумерація 4а, 4б відсутня.

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів 23 грудня 1998 року, 54/100 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 та члену його сім`ї ОСОБА_4 .

Відсутність у позивачів письмового дозволу на вселення до квартири не може слугувати підставою для позбавлення їх права на це приміщення, оскільки вселення відбулось з усного дозволу основного наймача та членів його сім`ї, і ніхто протягом тривалого часу не висловлював заперечення проти проживання. На даний час позивачки продовжують проживати у квартирі у відповідній її частині, всі інші родичі та користувачі, померли.

За таких обставин, з огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання за позивачками права користування частиною квартири, проте помилився у розмірі частки, оскільки частка, якою користуються позивачки становить 46/100 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а не по 46/100 частин квартири щодо кожної з них окремо, оскільки інші 54/100 частини цієї квартири належать іншим особам.

Довід апеляційної скарги щодо розміру частки квартири, якою користуються позивачки є таким, що заслуговує на увагу.

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, спрямовані на переоцінку доказів у справі, не впливають на правильність ухваленого судового рішення, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Нових будь-яких доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги суду не надано.

Відтак, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції не в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, не перевірив доводи і заперечення сторін та ухвалив судове рішення, яке не в повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру частки квартири, якою користуються позивачки.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2024 року змінити, виклавши резолютивну частину наступним чином.

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ), до Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права користування на квартиру задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право користування 46/100 частинами квартири спільного заселення, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . з 28.03.1991 року та з 03.09.1991 року відповідно.

Стягнути з Дніпровської міської ради () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі по 1073,80 грн кожній.

В інший частині відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 вересня 2025 року.

Судді: