№ 207/6834/24
№ 2/207/580/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2025 року м. Кам`янське

Південний районний суд міста Кам`янського у складі:

головуючого судді Юрченко І.М.,

при секретарі Сівачук А.А.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи Таранухи Ж.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Кам`янське цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Кам`янської міської ради про позбавлення батьківських прав, та стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

Звертаючись до суду, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач ОСОБА_3 зазначив, що з відповідачкою ОСОБА_4 з початку 2021 року перебивав у фактичних шлюбних відносинах.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_3 та ОСОБА_5 народився син - ОСОБА_6 . Дитину позивач визнав, а тому сину було надано прізвище батька. 16 грудня 2024 року ОСОБА_3 отримав повторно свідоцтво про народження дитини серії НОМЕР_1 , видане Південним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кам`янське Кам`янського району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеса), актовий запис № 188.

12 травня 2023 року сторони по справі уклали шлюб. Після реєстрації шлюбу відповідачка змінила своє прізвище « ОСОБА_7 » на прізвище « ОСОБА_8 ».

16 грудня 2024 року позивачем подана позовна заява до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська про розірвання шлюбу. Сторони по справі остаточно припинили стосунки з початку 2024 року. Причиною розірвання шлюбу є поведінка відповідачки, яка і призвела до припинення стосунків.

Син ОСОБА_9 до 16 грудня 2024 року знаходився на вихованні матері ОСОБА_2 .

16 грудня 2024 року ОСОБА_3 звернувся до Служби у справах дітей з заявою з приводу влаштування сина ОСОБА_9 тимчасово в лікарню з подальшим тимчасовим влаштуванням в дитячий будинок сімейного типу у зв`язку з тим, що позивач зараз знаходиться в лавах Національної Гвардії України, а мати дитини не займається вихованням сина, зловживає спиртними напоями. За місцем проживання матері та дітей не створені належні умови для проживання дітей, відсутнє опалення, електропостачання, будинок потребує ремонту та підключення водопостачання, у дітей відсутні спальні місця, постільна білизна, речі першої необхідності та їжа. ОСОБА_3 на час вирішення питання щодо позбавлення відповідачки батьківських прав взяв на себе зобов`язання у вихованні сина та матеріальної допомоги по його утриманню.

Відповідачка з власної ініціативи самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків. Дитина зараз знаходиться в дитячому будинку сімейного типу.

Згідно вироку Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 липня 2024 року по справі № 207/3645/24 відповідачка ОСОБА_2 визнана винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, їй призначене покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75, п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України звільнено відповідачку від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо вона протягом 1 року не вчинить нового кримінального правопорушення.

Згідно постанови Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 березня 2024 року, 10 травня 2024 року, 09 липня 2024 року відповідачку - ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення із призначенням стягнення у вигляді штрафу в прибуток держави.

Відповідачка ніде не працює, вживає алкогольні напої, кошти, які їй платить держава на дітей витрачає на свої потреби. Неодноразове притягнення її до адміністративної відповідальності за невиконання батьківського обов`язку, та неодноразові профілактичні бесіди робітників Служби у справах дітей позитивних результатів не дало, відповідачка і надалі веде антисоціальний спосіб життя.

Таким чином, відповідачка фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків по вихованню та матеріальному утриманню сина. Звернутись до суду позивача змусили інтереси дитини - необхідність вирішувати організаційні питання його життя без участі відповідачки, та фактично лише формально залишається матір`ю, а реально не бере ніякої участі у житті сина, не виконує своїх обов`язків з його утримання, тому є необхідність стягнути з неї аліменти на утримання сина.

На підставі викладеного позивач просить суд: позбавити батьківських прав відповідачку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , відносно малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та стягнути з неї аліменти на утримання сина.

Позивач ОСОБА_10 в судове засідання не з`явився, надав заяву в якій справу просив розглянути без його участі, але за участі його адвоката Скиби А.Ю., позовні вимоги підтримав повністю.

Представник позивача ОСОБА_10 адвокат Скиба А.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, обґрунтувавши їх доказами, викладеними в позовній заяві. Пояснила суду, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_3 та ОСОБА_5 народився син - ОСОБА_6 . З початку війни позивач знаходиться в лавах Національної Гвардії України.

В грудні 2024 року позивач прийшов у відпустку та виявив, що відповідачка ОСОБА_2 живе в його квартирі з іншим чоловіком, тому попросив її з`їхати разом з дітьми. Наступного дня дізнався, що вона живе в будинку по АДРЕСА_1 , в якому не має ні газу ні світла. Того ж дня він звернувся до органу опіки. Після цього орган опіки вилучили та помістили сина ОСОБА_9 в лікарню, а після лікарні влаштували його у прийомну сім`ю. За весь цей час мати жодного разу не відвідувала ОСОБА_9 , та не надавала матеріальної допомоги.

ОСОБА_2 зловживає спиртними напоями, схильна до насилля. За весь час вона дитиною не цікавилась, лише телефонувала.

Просить позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 на початку судового розгляду позовні вимоги позивача не визнавала та пояснювала, що вона зі своїми дітьми від першого шлюбу та з сином відповідача ОСОБА_9 мешкала в квартирі відповідача за адресрю АДРЕСА_2 . При цьому вона мешкала лише з дітьми, ніякий чоловік з нею не мешкав. Її чоловік ОСОБА_3 перебував на військовій службі, але у грудні 2024 року він приїхав у відпустку, вони посварились та він вигнав її з квартири разом з усіма дітьми, тому вона вимушена була піти до будинку, де мешкала раніше, та який належить її матері за адресою АДРЕСА_1 , але в ньому не має ні газу ні світла, у зв`язку з чим вона звернулась до органу опіки та піклування з приводу тимчасового влаштування її дітей до центру реабілітації дітей. Потім вона знайшла для себе та своїх дітей місце мешкання за адресою АДРЕСА_3 , це будинок її подруги. В цьому будинку вона проживає з усіма своїми дітьми, син ОСОБА_9 також живе з нею, він відвідує дитячий садок.

Спочатку позивачка позов не визнавала, зазначала, що син ОСОБА_9 її любить та не зможе без неї, так як батько вже тривалий час служить і він майже не знає його. Окрім того, позивач навіть не знає як доглядати за дитиною. На останньому судовому засіданні відповідачка раптово зазначила, що позов вона визнає, так як усвідомлює, що у неї вісім дітей, і всіх їй важко виховувати та забезпечувати, тому вона згодна, щоб син ОСОБА_9 був з батьком ОСОБА_3 .

Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради в судовому засіданні категорично заперечила проти задоволення позову, надали висновок щодо недоцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Свою позицію обґрунтували тим, що ОСОБА_2 має 8 дітей, вони всі неповнолітні та малолітні. Всі діти з 09 січня 2025 року перебувають на обліку служби у справах дітей у зв`язку із складними життєвими обставинами. Так, будинок в якому зареєстрована відповідачка непридатний для проживання, потребує внутрішнього та зовнішнього ремонту, в будинку відсутнє світло, газ, а дохід відповідачки складає лише 5000грн. Тому відповідачка написала заяву про тимчасове влаштування дітей до закладу, спочатку до лікарні, а потім до КЗ "Центр соціально-психологічної реабілітації дітей". За заявою батька було влаштовано молодшого сина ОСОБА_9 до прийомної сім`ї. При цьому коли працівники служби у справах дітей забирали дітей, то побачили, що малолітній ОСОБА_9 дуже прив`язаний до матері і у ОСОБА_9 буде психологічна травма, якщо відповідачку позбавити батьківських прав. В прийомній сім`ї ОСОБА_9 перебував 6 місяців, а після того як ОСОБА_2 знайшла собі місце проживання, то дітей їй повернули. Весь час перебування дітей у закладах, вона співпрацювла зі службою та цікавилась своїми дітьми. Коли працівники служби у справах дітей проводили бесіду з дітьми, то побачили, що діти тягнуться до матері, діти люблять свою матір. Підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відсутні, так як ОСОБА_2 не вживає алкогольні або наркотичні засоби, на даний час відповідачка змінила місце проживання та має всі необхідні умови для проживання дітей, нове житло було обстежено працівниками служби у справах дітей. Жодного документа, що відповідачка вчиняла щодо малолітнього ОСОБА_9 адміністравтині правопорушення не має. Посилання представника позивача стосовно того, що відповідачка не працює, не заслуговує на увагу, так як на час подання позовної заяви відповідачка була зайнята доглядом за дитиною до досягнення ним трьохрічного віку і взагалі не повинна була працювати. На даний час відповідачка вже працює неофіційно.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні досліджені всі докази, подані учасниками справи. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, заслухавши представника позивача, відповідачку, представника органу опіки, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, оцінивши кожний доказ окремо, а також докази в їх сукупності, приходить до наступних висновків.

У судовому засіданні встановлено наступне.

ОСОБА_3 та ОСОБА_11 є батьками малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитиини серії НОМЕР_1 (арк.с. 17).

Позивач ОСОБА_3 має постійне місце роботи та отримує заробітну плату в військовій частині НОМЕР_3 Національної Гвардії України, на обліку в лікарів не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувався, вказані обставини підтверджуються відповідними документами, дослідженими в судовому засіданні та наявними у матеріалах справи (арк. с. 35-47).

Згідно вироку Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 липня 2024 року по справі № 207/3645/24 відповідачка ОСОБА_2 визнана винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, їй призначене покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75, п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України звільнено відповідачку від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо вона протягом 1 року не вчинить нового кримінального правопорушення. На час розгляду справи строк випробуваня закінчився та відповідно ОСОБА_2 вважається несудимою особою. (арк. с. 24-28).

Відповідно до постанов Баглійського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 березня 2024 року, 10 травня 2024 року, 09 липня 2024 року відповідачку - ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення із призначенням стягнення у вигляді штрафу в прибуток держави. Разом з цим вказані постанови не стосується малолітнього ОСОБА_6 , а отже відсутні докази, що відповідачка вчинила будь-яке адміністративне правопорушення відносино сина ОСОБА_9 (арк. с. 29-34).

Відповідно до висновку № 8вих-20/378 від 19.05.2025 року виконавчого комітету Кам`янської міської ради Дніпропетровської області по справі № 207/6834/24, зазначено, що враховуючи інтереси малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , беручи до уваги рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті міської ради від 12.05.2025 року орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янської міської ради вважає, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є недоцільним. На думку членів комісії позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, ухилення матері від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, малолітня дитина не повинна бути роз`єднана з братами та сестрами та має проживати з ними в сім`ї. (арк.с. 86-87).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першоючетвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте потрібно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку треба враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

У § 54, 57, 58 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Так, у судовому засіданні ввдповідачка спочатку категорично заперечувала щодо позбавлення її батьківських прав та зазначала, що син ОСОБА_9 її любить та не зможе без неї, а позивач вже тривалий час служить і дитина майже не знає його та що позивач навіть не знає як доглядати за дитиною.

В оцінці обставин справи суд виходить з того, що на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав як крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

ОСОБА_3 , звертаючись до суду з цим позовом, посилався на те, що ОСОБА_2 вихованням малолітнього сина ОСОБА_6 не займається, зловживає спиртними напоями, за місцем проживання не створені належні умови, відсутнє опалення, електропострачання. Разом з цим зазначене в позовній заяві у судовому засіданні не знайшло свого підтвердження, так як представник органу опіки і піклування підтвердив, що дана родина перебуває у них на обліку, і тому їм відомо про всі обставини в сім`ї, мати не вживає алкогольних та наркотичних засобів, займається вихованням дитини, дитина прив`язана до матері та любить її. На теперішій час вони мають належне місце проживання, яке було обстежено органами опіки та піклування та визнано придатним для проживання малолітніх дітей.

Також суд оцінив висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав та врахував його, оскільки згаданий висновок узгоджується з іншими доказами, поданими позивачем, та не суперечить їм.

Отже, відсутні достатні і зрозумілі підстави для застосування до відповідачки крайнього заходу впливу у виді позбавлення її батьківських прав, оскільки докази, подані позивачем, беззаперечно не підтверджують факт свідомого нехтування відповідачкою її батьківськими обов`язками.

Щодо визнання відповідачки ОСОБА_2 , позовних вимог про позбавлення її батьківських прав, суд зазначає наступне.

У частинах першій, четвертій статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, в розумінні приписів статті 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідно до частин другої, третьої статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Визнання позову про позбавлення батьківських прав не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини, так як у цій категорії справ визнання позову суперечить закону, а саме частині третій статті 155 СК України, та порушує інтереси дитини.

Саме лише визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22. Верховний Суд зазначив, що заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Також Варховний Суд наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Позбавлення батьківських прав матері під час воєнного стану можливе, але суд завжди враховує обставини, які склалися через війну, аби захистити інтереси дитини. Ключовим є доведення, що мати ухиляється від виконання батьківських обов`язків, жорстоко поводиться з дитиною, є алкоголіком чи наркоманом, або вчинила інше правопорушення проти дитини. Разом з цим судом таких обставин встановлено не було.

Враховуючи, що у матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні сина, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, суд не вбачає правових підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав стосовно її малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Посилання представника позивача на постанови про притягненя ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності не стосуються малолітнього сина ОСОБА_9 , як і посилання на вирок за ч.4 ст.185 КК України, умовне покарання за яким відповідачка вже відбула та вважається несудимою. Окрім цього ситуацію, через яку малолітній ОСОБА_9 потрапив у прийомну сім`ю штучно створив сам позивач, оскільки він вигнав відповідачку разом з дітьми посеред зими з квартири і їй не було де жити. У судовому засіданні представник органу опіки та піклування підтвердив, що малолітній ОСОБА_6 дуже прив`язаний до матері і у ОСОБА_9 буде психологічна травма, якщо позбавити відповідачку батьківських прав. На теперішній час дитина проживає з матір`ю. Підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відсутні,так як ОСОБА_2 не вживає алкогольні або наркотичні засоби, на даний час відповідачка змінила місце проживання та має всі необхідні умови для проживання дітей, нове житло було обстежено працівниками у справах дітей, що підтвердила у судовому засіданні представник органу опіки та піклування. На думку членів комісії позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, ухилення матері від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, малолітня дитина не повинна бути роз`єднана з братами та сестрами та має проживати з ними в сім`ї.

Таким чином відсутнє з боку відповідачки свідоме нехтування своїими батьківськими обов`язками. Разом з цим, як встановлено у судовому засіданні та підтвердженло представником органу опіки та піклування мати дійсно перебуває у складних життєвих умовах, але діти її люблять та тягнуться до неї, мати намагається впоратися з вихованням та доглядом всіх її дітей.

Отже, суд доходить висновку про відсутність підстав застосовувати до відповідачки такий крайній захід впливу, як позбавлення її батьківських прав. Позивач не довів умисного невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків щодо малолітнього сина, а її скрутний матеріальний стан не є підставою для позбавлення її батьківських прав.Також суд звертає увагу на те, що позивач також може допомогти матеріально відповідачці. Окрім того у судовому засіданні відповідачка зазначала, що вона не заперечує щодо спілкування сина з позивачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України: при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Окрім цього в ч.ч.5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено: висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Так,

Так Касаційний цивільний суд у складі ВС в постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 607/15704/22 вказав, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав застосовувати до відповідачки такий крайній захід впливу, як позбавлення її батьківських прав. Позивач не довів умисного невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітнього сина. КЦС ВС зазначив, що суди не можуть покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши обставин справи. Тобто повинне мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для його задоволення. Процесуальний закон дозволяє суду не прийняти визнання позову, якщо це порушує права інших осіб.

Схожі висновки КЦС ВС зробив у постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 214/5134/22. Колегія суддів КЦС ВС не прийняла надіслану позивачем нотаріально засвідчену заяву матері дитини про визнання позову з підстав, передбачених ч. 4 ст. 206 ЦПК України, оскільки визнання відповідачкою позову в цьому випадку порушує права та інтереси малолітньої дитини.

В іншій справі (постанова КЦС ВС від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22) Верховний Суд зазначив, що заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Також ВС наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Беручи до уваги зазначені обставини, суд приходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 не підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні із достовірністю встановлено відсутність підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , а саме її ухилення від виконання обов`язків по вихованню малолітньої дитини та вважає, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , третя особа: орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Кам`янської міської ради, знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., м. Кам`янське, проспект Свободи, буд. 2/1 про позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та стягнення аліментів відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення складено 01 вересня 2025 року.

Суддя І.М. Юрченко