за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурорапро відшкодування шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року.
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Ільєвої Т. Г. відмовлено.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року провадження у справі закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.
Не погоджуючись з цими ухвалами позивач оскаржив їх в апеляційному порядку.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в частині апеляційного оскарження ухвали Печерського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року про відмову в задоволенні заяви про відвід судді визнано неподаною та повернено заявнику.
Повертаючи апеляційну скаргу на цю ухвалу, суд апеляційної інстанції виходив з того, що така ухвала не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
Постановою Верховного Суду від 10 вересня2025 року ухвалу Київського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року залишено без змін.
Постанова мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про відвід судді може бути оскаржена в апеляційному порядку разом із ухвалою суду першої інстанції про закриття провадження у справі шляхом включення її до апеляційної скарги, тому зробив помилковий висновок про повернення апеляційної скарги в частині оскарження цієї ухвали.

Разом з тим, врахувавши, що постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2025 року ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року (про закриття провадження у справі) залишено без змін, вказана ухвала в касаційному порядку не оскаржена, Верховний Суд у цій конкретній ситуації позбавлений процесуальної можливості скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року та передати справу на новий апеляційний розгляд, оскільки фактично ухвала Печерського районного суду м. Києві від 15 жовтня 2024 року про відмову в задоволенні заяви про відвід судді буде переглядатись окремо від рішення суду, що є неприпустимим відповідно до частини першої статті 353 ЦПК України

З такими висновками колегії суддів повністю погодитися не можу, з огляду на таке.

Частина перша статті 353 ЦПК України передбачає перелік ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Водночас частиною другою цієї статті встановлено, що заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Отже, ЦПК України поділяє ухвали суду першої інстанції на два види, а саме: ухвали, що підлягають оскарженню окремо від рішення суду, та ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду.

Тлумачення статті 353 та пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України свідчить про те, що під поняттям «ухвала суду першої інстанції, що може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду» розуміється, що така ухвала підлягає оскарженню як окремий процесуальний документ, тоді як поняття «ухвала суду першої інстанції, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду» означає, що така ухвала взагалі не може бути предметом апеляційного перегляду як окремий процесуальний документ, але заперечення на цю ухвалу можуть бути включені безпосередньо до апеляційної скарги на рішення суду.

При цьому поняття «заперечення» та «апеляційна скарга» у розумінні ЦПК України не є тотожними.

У чинному ЦПК України поняття «заперечення» найчастіше використовується як заява по суті справи (частина перша статті 174, статі 178, 180 ЦПК України), у якій учасники справи наводять свої пояснення, міркування, аргументи щодо предмета спору, та як заява з процесуальних питань (частина перша статті 43, стаття 182 ЦПК України), у якій учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань.

Аналізуючи наведене, можна зробити висновок, що поняття «заперечення», що вживається у частині другій статті 353 ЦПК України, є по своїй суті аргументами учасника справи щодо незгоди з певними процесуальними діями суду (у даному випадку - відмови у задоволенні клопотань), які він викладає в апеляційній скарзі на рішення суду.

Водночас суд апеляційної інстанції в такому випадку здійснює розгляд апеляційної скарги саме на рішення суду, під час якого перевіряє та надає оцінку, у тому числі, включеним до апеляційної скарги запереченням (аргументам) учасника справи на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, і в разі встановлення, що постановлення такої ухвали призвело до неправильного вирішення справи по суті, суд апеляційної інстанції з огляду на положення статей 374, 376 ЦПК України має повноваження скасувати або змінити рішення суду, а не ухвалу.

Наведене також узгоджується з встановленими статтею 354 ЦПК України строками на апеляційне оскарження, згідно з якою апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. З цього випливає, що якщо ухвала суду, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, постановлена до ухвалення рішення у справі (наприклад, за місяць), то є всі підстави вважати, що особа, яка подає апеляційну скаргу на таку ухвалу разом з рішенням суду, пропустить строк на її оскарження.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Отже, якщо апеляційну скаргу подано на ухвалу суду першої інстанції, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, незалежно від часу її подання, така апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції.

При цьому повернення апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, не обмежує право учасника справи на судовий захист, оскільки таке право реалізовується шляхом подання апеляційної скарги на відповідне рішення суду, до якого учасник справи має право включити заперечення на таку ухвалу.

Оскільки ухвала суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про відвід судді непідлягає оскарженню окремо від рішення суду, суд апеляційної інстанції обґрунтовано повернув апеляційну скаргу на цю ухвалу позивачу.

З огляду на викладене, вважаю, що Верховний Суд дійшов до правильного висновку про залишення касаційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуваної ухвали Київського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року без змін, проти помилився з мотивами ухвалення такого рішення.

Суддя М. Ю. Тітов