ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 756/6461/24

провадження № 61-4283св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: Оболонське районне управління Головного управління Національної поліції у м. Києві, Управління соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 ,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 29 травня 2024 року у складі судді Белоконної І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Болотова Є. В., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог заяви про встановлення фактів, що мають юридичне значення

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, заінтересовані особи: Оболонське районне управління Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі - Оболонське РУ ГУНП у м. Києві), Управління соціального захисту населення Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації (далі - Управління соціального захисту населення Оболонської РДА), ОСОБА_2 , про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Заява обґрунтована тим, що він та ОСОБА_4 є батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина по черзі проживала з кожним із батьків, оскільки рішенням Дебальцівського міського суду Донецької області від 03 вересня 2013 року (справа № 224/2767/13-ц) шлюб між ними було розірвано. До 24 лютого 2022 року вони були зареєстровані та фактично проживали у м. Світлодарську Донецької області.

У зв`язку із введенням воєнного стану, у квітні 2022 року заявник з дочкою були вимушені евакуюватися на деокуповану територію Київської області

(АДРЕСА_3), а надалі - до

АДРЕСА_1 ), що підтверджується відповідними довідками внутрішньо переміщених осіб від 28 квітня 2022 року та від 13 вересня 2022 року.

Мати дитини ОСОБА_4 залишилася на території окупованого м. Світлодарська Донецької області, понад 2 роки зв`язок із нею та будь-які відомості про неї відсутні.

Рішенням Виконавчого комітету Бучанської міської ради від 16 серпня 2022 року № 349 визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 .

Оскільки фактичне переміщення заявника з дочкою до м. Бучі Київської області відбулося 09 квітня 2024 року, то саме з цієї дати дитина перебуває на його повному утриманні.

Посилаючись на наведене, з метою захисту прав та інтересів малолітньої дочки ОСОБА_3 , заявник просив:

1) на підставі частини другої статті 315 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановити юридичний факт щодо визначення фактичного місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 за зареєстрованим місцем проживання буд. АДРЕСА_2 ;

2) на підставі частини першої статті 43 Цивільного кодексу України (далі -

ЦК України) встановити юридичний факт зникнення безвісти з 24 травня 2022 року (дата окупації м. Світлодарська) матері дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка не бере участі в утриманні та вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 ;

3) на підставі пункту 2 частини першої статті 315 ЦПК України встановити юридичний факт, що батько малолітньої дитини ОСОБА_3 громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , самостійно утримує та виховує малолітню дитину без участі зниклої безвісти матері ОСОБА_4 ;

4) на підставі частини другої статті 315 ЦПК України встановити юридичний факт, який має значення для охорони прав та інтересів, як малолітньої дитини, так і її батька, щодо наявності у ОСОБА_1 статусу одинокого батька, який самостійно виховує та утримує малолітню дитину, що необхідно для отримання державної соціальної допомоги.

Короткий зміст судових рішень

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 29 травня 2024 року у відкритті провадження за заявою ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявник просить встановити факт самостійного виховання дитини батьком без участі матері з метою оформлення документів, необхідних для отримання ним соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину.

Оскільки правовідносини у цій сфері носять публічний характер, а спір не пов`язаний з виникненням чи реалізацією цивільних прав та обов`язків заявника, їх виникненням, існуванням та припиненням, за предметом та можливими правовими наслідками цей спір може стосуватися лише сфери публічно-правових відносин, а тому суд дійшов висновку, що такий спір не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Щодо визнання фізичної особи зниклою безвісти, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 звернувся до суду у порядку окремого провадження із вимогою про встановлення факту саме зниклої безвісти, що на відміну від визнання фізичної особи безвісно відсутньою не є можливим у порядку окремого провадження, оскільки правовий механізм надання особі статусу зниклої безвісти регулюється Законом України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» та не передбачений нормами глави 4 розділу IV ЦПК України.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 29 травня 2024 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, поданій у порядку окремого провадження, ОСОБА_1 просив визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за зареєстрованим місцем проживання у м. Світлодарську Донецької області, особою, що зникла безвісти на території ведення активних бойових дій та збройних конфліктів.

Водночас набуття особою статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин, здійснюється у позасудовому порядку. Особа набуває такого статусу з моменту внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до відповідного Реєстру.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що встановлення факту визнання особи зниклою безвісти не є можливим у порядку окремого провадження, оскільки правовий механізм надання особі статусу зниклої безвісти регулюється Законом України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» та не передбачений нормами глави 4 розділу IV ЦПК України.

Урахувавши висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), апеляційний суд дійшов висновку про те, що для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

ОСОБА_1 просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для її матері.

Факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватися у безспірному порядку або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав для припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки

ЦПК України не регулює порядку розгляду справ про визнання особи зниклою безвісти за особливих обставин, а питання щодо встановлення факту самостійного виховання батьком дитини, не підлягає судовому розгляду у порядку окремого провадження, оскільки у цій справі існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження у справі.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У квітні 2025 року ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 29 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд або для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , з підстав порушення правил юрисдикції, суд першої інстанції, з яким помилково погодився апеляційний суд, належно вимог заяви не перевірили, висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 204/3782/19, не врахували.

Суди не звернули уваги на те, що у зв`язку зі знаходженням органів місцевого самоврядування м. Світлодарська Донецької області на тимчасово окупованій території, встановити факт самостійного виховання дитини батьком без участі матері з метою оформлення документів, необхідних для отримання соціальної допомоги, у позасудовий спосіб фактично неможливо.

Крім того, суди попередніх інстанцій не врахували висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21, згідно з яким справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судовому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належить встановлювати у судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що у справі наявний спір про право, не звернув уваги на те, що згідно з рішенням Виконавчого комітету Бучанської міської ради від 16 серпня 2022 року № 349 її місце проживання визначено з батьком.

02 січня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції з клопотанням про витребування та дослідження витягу з реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин щодо матері дитини ОСОБА_4 , яке суд апеляційної інстанції не розглянув.

Водночас у судовому засіданні 29 січня 2025 року заявник самостійно надав суду такий витяг, однак на порушення норм процесуального права суд апеляційної інстанції витяг не дослідив, оцінки йому не надав.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що законний представник дитини не може оформити соціальну допомогу на дитину без встановлення фактів, що мають юридичне значення, у судовому порядку, а тому дійшов помилкового висновку про те, що факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 05 травня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 29 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2025 року поновлено ОСОБА_3 строк на касаційне оскарження ухвали Оболонського районного суду міста Києва

від 29 травня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року; відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 ; витребувано з Оболонського районного суду міста Києва матеріали справи № 756/6461/24; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У травні 2025 року матеріали справи № 756/6461/24 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Таким чином, за змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження ухвали суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі та постанови апеляційного суду, якою така ухвала залишена без змін, є неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини сьомої статті 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 вказано, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян (див. постанову Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14366/21).

Таким чином, вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність.

Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Щодо вимог заяви про встановлення факту одноосібного виховання батьком дитини

Звертаючись до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, ОСОБА_1 просив на підставі пункту 2 частини першої статті 315 ЦПК України встановити юридичний факт, що батько малолітньої дитини ОСОБА_3 - громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , самостійно утримує та виховує малолітню дитину без участі зниклої безвісти матері

ОСОБА_4 .

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини у цій сфері носять публічний характер, а спір не пов`язаний з виникненням чи реалізацією цивільних прав та обов`язків заявника, їх виникненням, існуванням та припиненням, за предметом та можливими правовими наслідками цей спір може стосуватися лише сфери публічно-правових відносин, а тому суд дійшов висновку, що такий спір не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

У касаційній скарзі заявниця посилається на те, що такий висновок суду першої інстанції суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21, згідно з яким справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судовому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належить встановлювати у судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами

ЦПК України.

Перевіряючи такі доводи ОСОБА_3 , Верховний Суд виходить з такого.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23), на яку посилається заявниця у касаційній скарзі, зазначено, що неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви.

Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22-ц (провадження № 61-13369св22), зазначивши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Зазначене дає підстави для висновку про те, що суд апеляційної інстанції належно не перевірив дотримання судом першої інстанції норм процесуального права під час вирішення питання про відкриття провадження, висновків щодо порушення чи дотримання ОСОБА_1 правил юрисдикції не зробив.

Правильно урахувавши висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження

№ 14-132цс23, апеляційний суд фактично змінив підстави для відмови у відкритті провадження зазначивши, що факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватися у безспірному порядку або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, тобто дійшов висновку про відмову у відкритті провадження з інших підстав, у той же час оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишив без змін.

Щодо вимог заяви про встановлення факту зникнення безвісти матері дитини - ОСОБА_4 .

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту зникнення безвісти

з 24 травня 2022 року (дата окупації м. Світлодарська) матері дитини -

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка не бере участі в утриманні та вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , заявник посилався на частину першу статті 43 ЦК України.

Відповідно до статті 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється ЦПК України.

Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою (пункт 3 частини другої статті 293 ЦПК України).

Згідно з положеннями статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Суд до початку розгляду справи встановлює осіб (родичів, співробітників тощо), які можуть дати свідчення про фізичну особу, місцеперебування якої невідоме, а також запитує відповідні організації за останнім місцем проживання відсутнього (житлово-експлуатаційні організації, органи реєстрації місця проживання осіб або органи місцевого самоврядування) і за останнім місцем роботи про наявність відомостей щодо фізичної особи, місцеперебування якої невідоме (частина перша статті 307 ЦПК України).

Суд розглядає справу за участю заявника, свідків, зазначених у заяві, та осіб, яких сам суд визнає за потрібне допитати, і ухвалює рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або про оголошення її померлою (частина перша статті 308 ЦПК України).

Безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

За положеннями статті 43 ЦК України визначено, що фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Зазначена норма права передбачає, перш за все, з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймала заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання;

б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

Указане відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом

у постановах: від 07 травня 2018 року в справі № 225/1297/17 (провадження

№ 61-3902св18), від 22 листопада 2018 року в справі № 225/882/17 (провадження № 61-34068св18), від 05 лютого 2020 року в справі № 756/17293/17 (провадження № 61-16093св19), від 06 травня 2020 року в справі № 760/3112/16-ц (провадження № 61-48362св18). Судова практика є сталою.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовував, зокрема тим, що будь-яка інформація щодо ОСОБА_4 з початку квітня 2022 року відсутня, тобто більше двох років зв`язку з нею немає. Встановлення зазначеного факту йому необхідне для підтвердження факту самостійного утримання дитини, що має юридичне значення для одержання пенсії, призначення пенсії у разі втрати годувальника, або відшкодування шкоди. Правовою підставою для задоволення його вимог він зазначив частину першу статті 43 ЦК України.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_1 звернувся до суду у порядку окремого провадження із вимогою про встановлення факту саме зниклої безвісти матері дитини, що на відміну від визнання фізичної особи безвісно відсутньою, не є можливим у порядку окремого провадження, оскільки правовий механізм надання особі статусу зниклої безвісти регулюється Законом України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» та не передбачений нормами глави 4 розділу IV ЦПК України.

У касаційній скарзі заявниця посилається на те, що такий висновок судів є помилковим, скільки органи місцевого самоврядування м. Світлодарська Донецької області розташовані на тимчасово окупованій території та тимчасово не здійснюють свої повноваження, і отримати будь-яку інформацію не є можливим. Суд апеляційної інстанції не дослідив долучений до матеріалів справи витяг з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, від 25 грудня 2024 року.

Перевіряючи такі доводи заявниці, Верховний Суд виходить з такого.

Під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом (частини перша - третя статті 294 ЦПК України.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі з тих підстав, що встановлення факту саме зниклої безвісти, на відміну від визнання фізичної особи безвісно відсутньою, не є можливим у порядку окремого провадження, суд першої інстанції належно не встановив дійсного змісту та мети вимог ОСОБА_1 , який просив встановити такий факт на підставі частини першої статті 43 ЦК України.

У випадку незрозумілого для суду викладу обставин та мети у заяві про визначення особи зниклої безвісти, з посиланням на норму матеріального права, якою врегулювано визнання особи безвісно відсутньою, суд першої інстанції мав процесуальне право та можливість залишити таку заяву без руху, зокрема, з метою уточнення заявлених вимог.

Крім того, у судовому засіданні 29 січня 2025 року суд апеляційної інстанції задовольнив клопотання ОСОБА_1 про долучення до матеріалів справи витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин,

від 25 грудня 2024 року, згідно з яким ОСОБА_4 24 грудня 2024 року набула статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин.

Долучивши зазначений витяг до матеріалів справи, апеляційний суд фактично такий висновок не дослідив, оцінки йому не надав, мотивів щодо його врахування/відхилення не навів.

Крім того, суди попередніх інстанцій не розглянули вимог заяви ОСОБА_1 про: встановлення юридичного факту щодо визначення фактичного місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 за зареєстрованим місцем проживання буд. АДРЕСА_2 (пункт 1 прохальної частини заяви); про наявність у ОСОБА_1 статусу одинокого батька, який самостійно виховує та утримує малолітню дитину (пункт 4 прохальної частини заяви).

За таких обставин доводи касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального є обґрунтованими, а висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 - передчасним.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Частиною шостою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Аналізуючи наведене, ухвала Оболонського районного суду міста Києва

від 29 травня 2024 року та постанова Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції зі стадії відкриття провадження у справі.

З огляду на висновок касаційного суду щодо результатів вирішення касаційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, підлягають розподілу за результатами розгляду судом, який ухвалить остаточне рішення по суті вирішення спору.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 29 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 січня 2025 року скасувати.

Справу № 756/6461/24 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець