Єдиний унікальний номер судової справи:473/1837/25 Головуючий суду першої інстанції Вуїв О.В.
Провадження номер 22-ц/812/1618/25 Доповідач суду апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

22 вересня 2025 року м. Миколаїв справа№473/1837/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - судді Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Акцент-Банк» на заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 липня 2025 року, ухвалене у складі головуючого судді Вуїва О.В., в приміщенні того ж суду в м. Вознесенськ, повний тест судового рішення складено того ж дня, за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У квітні 2025 року Акціонерне товариство «Акцент-Банк» ( далі АТ «Акцент-Банк» або Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову Банк зазначав, що ОСОБА_1 звернувся до АТ «Акцент-Банк» щодо отримання банківських послуг та підписав анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в АТ «Акцент-Банк».

15 листопада 2023 року ОСОБА_1 , будучи клієнтом Банку, уклав з АТ «Акцент-Банк» кредитний договір №АВН0СТ37690881 про надання кредиту в розмірі 19000,00 грн строком на 36 місяців (тобто до 14 листопада 2026 року) зі сплатою процентів у розмірі 85% щорічно. Кредитний договір підписано боржником за допомогою електронного підпису, використання якого погоджено сторонами в Анкеті-Заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку.

Банк свій обов`язок виконав повністю, надав позичальнику кредит згідно до умов кредитного договору. Однак відповідач не виконав умови договору, в зв`язку з чим станом на 08 квітня 2025 року утворилася заборгованість в розмірі 32681,75 грн, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 18285,44 грн та заборгованості по відсоткам у сумі 14396,31 грн.

З урахуванням наведеного вище, позивач просив стягнути на свою користь вказану заборгованість з відповідача та судовий збір в розмірі 2422 грн. 40 коп.

Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 липня 2025 року позову Банку задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором №АВН0СТ37690881 від 15 листопада 2023 року, що утворилася станом на 08 квітня 2025 року, а саме: заборгованість за кредитом 2 776 грн 84 коп.; заборгованість за процентами за користування кредитом 14 396 грн 31 коп., а всього в загальному розмірі 17 173 грн 15 коп., а також в повернення 1 272 грн 97 коп. судового збору.

Ухвалюючи таке рішення суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що АТ «Акцент-Банк» пред`являв позичальнику вимогу про повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, зокрема надсилав ОСОБА_1 таку вимогу в передбаченому порядку та що останній її отримав.

За встановленого, вимоги АТ «Акцент-Банк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом (тілом кредиту), термін повернення якого станом на 08 квітня 2025 року не настав, є передчасними, а тому в цій частині позов не підлягає задоволенню.

Суд дійшов висновку, що заборгованість за кредитом (за тілом кредиту), що підлягає стягненню станом на 08 квітня 2025 року (за період з 15 листопада 2023 року до 08 квітня 2025 року) згідно Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит, а також розміру погашеного позичальником кредиту, становить 2 776,84 грн (3 491,40 грн (розмір кредиту, строк повернення якого настав) 714,56 грн (повернута позичальником частина кредиту)). Розрахунок заборгованості за процентами здійснений позивачем у повній відповідності до умов договору, а саме в межах строку кредитування та за встановленою процентною ставкою.

Не погодившись з рішенням суду, АТ «Акцент-Банк» подало апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального права просило його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що достроковим стягнення було не по всій кредитній заборгованості, а лише по тій її частині, платежі по якій були визначені до сплати в терміни після дати звернення до суду. Таким чином всі платежі з дати укладання договору по дату подання позову, які відповідач повинен був у відповідності до договору сплатити не є такими, що мають статус дострокового стягнення. Про це також говорить практика щодо застосування строків позовної давності Верховного Суду, яка встановлює окремі строки позовної давності для кожного щомісячного платежу окремо.

Навіть ті платежі, що були фактично достроковим стягненням, базуються на наступному. Між сторонами було укладено кредитний договір і в даному випадку застосовуються умови кредитного договору. Так, перед отриманням кредиту відповідач був ознайомлений з Паспортом споживчого кредиту,в п. 6 (Додаткові умови) якого було зазначено наступне: «В разі наявності заборгованості у Клієнта із сплати Щомісячного мінімального платежу понад 90 днів, Банк має право достроково розірвати Кредитний договір та здійснити дії, направлені на погашення залишку Заборгованості, що виникла при користуванні Клієнтом Послугою «Швидка готівка».

Умовами кредитного договору не передбачено обов`язкове повідомлення про вимогу дострокового погашення кредиту, оскільки в даному випадку Банк з даною вимогою звернувся вже у суді, а відповідач знав, що він порушив вимоги кредитного договору, оскільки мав графік погашення кредиту.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 21 серпня 2025 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 15 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Акцент-Банк» з заявою про надання послуги «Швидка готівка» №АВН0СТ37690881 щодо надання останньому кредиту в розмірі 19000,00 грн, строком на 36 місяців (тобто до 14 листопада 2026 року) зі сплатою процентів у розмірі 85% щорічно.

Договір підписано електронним підписом позичальника, у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Електронні підписи сторін зазначені в розділі реквізити сторін.

З паспорту споживчого кредиту «Швидка готівка», який було підписано відповідачем 15 листопада 2023 року за допомогою електронного підпису вбачається, що ліміт кредиту 19000,00 грн, строк кредитування 36 місяців, процентна ставка 85% річних, загальні витрати за кредитом 34552,22 грн, орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом 53552,22 грн, реальна річна процентна ставка 129,84% річних, розмір щомісячного платежу 1487,56 грн.

Меморіальним ордером №TR.33850325.30094.65455 від 15 листопада 2023 року, який наявний в матеріалах справи, підтверджується факт перерахування позивачем 19000,00 грн на рахунок ОСОБА_1 , призначення платежу: видача кредиту згідно договору №АВН0СТ37690881 від 15 листопада 2023 року.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що за підрахунками позивача, в зв`язку з порушенням взятих на себе зобов`язань, у ОСОБА_1 виникла заборгованість станом на 08 квітня 2025 року в розмірі 32681,75 грн, яка складається з заборгованості за кредитом - 18285,44 грн та заборгованості по відсоткам -14396,31 грн.

З вищезазначеного розрахунку також вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (стаття 634 ЦК).

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

За статтею 12 цього Закону якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до частини 2 статті 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина 2 статті 1050 ЦК України).

Частиною 3 статті 1054 ЦК України визначені особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

У частині 2 статті 627 ЦК України закріплено, що у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

10 червня 2017 року набрав чинності Закон України від 15 листопада 2016 року №1734-VIII «Про споживче кредитування» (далі - Закон № 1734-VIII), який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» від 13 травня 1991 року № 1023-XII (далі Закон №1023-XII) застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону № 1734-VIII (стаття 11 Закону № 1023-XII у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).

Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону №1023-XII. З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон № 1734-VIII, а у частині, що йому не суперечить, - також Закон № 1023-XII.

Відповідно до положень частини 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду виклала висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.

У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту».

Враховуючи, що частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, містила положення про застосування обов`язкового досудового врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а після 10 червня 2017 року на ці правовідносини почала поширюватися частина четверта статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», суд вважає, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження №14-680цс19), є релевантною для даних правовідносин та може бути застосована в частині наслідків для кредитора у разі невиконання передбаченого законодавством досудового врегулювання спору.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц виснувала, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини 10 статті 11 Закону № 1023-XII (у редакції, чинній до 10 червня 2017 року), не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а в суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Судом першої інстанції було встановлено, що 15 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «А-Банк» з заявою про надання послуги «Швидка готівка» №АВН0СТ37690881 щодо надання останньому кредиту в розмірі 19000,00 грн, строком на 36 місяців (тобто до 14 листопада 2026 року) зі сплатою процентів у розмірі 85% щорічно.

Сторонами погоджено повернення кредиту та сплату процентів шляхом сплати позичальником ануїтентних платежів (рівними частками у розмірі 1487,56 грн протягом всього строку дії договору, а саме до 14 листопада 2026 року). Відповідно до Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача сплата ануїтентних платежів передбачена до 15 числа щомісячно.

Позичальник свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів не виконував, у зв`язку із чим виникла заборгованість.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не виконав своїх обов`язків, передбачених частиною 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» щодо повідомлення у письмовій формі споживача про наявність заборгованості із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Доводи скарги про те, що Банк не порушував вимог Закону України «Про споживче кредитування» щодо направлення досудової вимоги з огляду на те, що він не ставить вимоги про дострокове повернення кредитних коштів, є неприйнятними, оскільки позивач, звернувшись до суду з позовом 09 квітня 2025 року, вимагає повернення тіла кредиту у розмірі 18285,44 грн, тобто всю суму, що підлягала поверненню щомісячними платежами до 14 листопада 2026 року. За такого, висновок суду, що кредитор вимагає від боржника повернення достроково всієї суми кредиту зі сплатою процентів є правильним.

Також не заслуговують на увагу аргументи апеляційної скарги про те, що умовами кредитного договору не передбачено обов`язкове повідомлення про вимогу дострокового погашення кредиту, оскільки в даному випадку Банк з даною вимогою звернувся вже у суді, з огляду на таке.

Направлення досудової вимоги боржнику у разі заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, передбачено частиною 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування». Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»).

Твердження в апеляційній скарзі, що відповідач був ознайомлений з паспортом споживчого кредиту, в п. 6 (Додаткові умови) якого було зазначено наступне: «В разі наявності заборгованості у Клієнта із сплати Щомісячного мінімального платежу понад 90 днів, Банк має право достроково розірвати Кредитний договір та здійснити дії, направлені на погашення залишку Заборгованості, що виникла при користуванні Клієнтом Послугою «Швидка готівка», є необґрунтованими з огляду на таке.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина 3 статті 1054 ЦК України).

Кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення (частина перша статті 9 Закону України «Про споживче кредитування»).

До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування», у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина 2 статті 9 Закону України «Про споживче кредитування»).

Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20, при цьому відступив від висновку Верховного Суду про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом, викладений у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20, від 26 грудня 2019 року у справі №467/555/19.

З огляду на наведені норми матеріального права, з урахуванням наведеної судової практики та умов укладеного кредитного договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь АТ «Акцент-Банк» заборгованості за тілом кредиту за період з 15 листопада 2023 року по 08 квітня 2025 року, термін повернення якого станом на 08 квітня 2025 року не настав, виходячи із розміру щомісячного платежу 1487,57 грн за мінусом сплаченої відповідачем суми 714,56 грн, загалом 2776,84 грн.

Що стосується вимог про стягнення заборгованості за процентами, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, вірно зазначив, що розрахунок заборгованості за процентами здійснений позивачем у повній відповідності до умов договору, а саме в межах строку кредитування та за встановленою процентною ставкою.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга АТ «Акцент-Банк» підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення, а заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повне судове рішення складено 22 вересня 2025 року.