Справа № 452/3491/18
Провадження № 2/455/21/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

12 вересня 2025 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Пошивака Ю.П.,

секретар судового засідання Сенета Г.Н.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду - залі судових засідань, цивільну справу №452/3491/18 за позовною заявою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Укрзалізниця» до ОСОБА_1 , Самбірської міської ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головне управління Держгеокадастру у Львівській області в особі відділу у Самбірському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання незаконним рішення Самбірської міської ради, визнання недійсним та скасування Державного Акта, скасування запису у Поземельній книзі, скасування державної реєстрації права на земельну ділянку -

В С Т А Н О В И В:

03.12.2018 року Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця», від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (надалі - Залізниця) звернулося до Самбірського міськрайонного суду Львівської області з позовною заявою до ОСОБА_1 , Самбірської міської ради Львівської області про визнання незаконним рішення Самбірської міської ради, визнання недійсним та скасування Державного Акта, скасування запису у Поземельній книзі, скасування державної реєстрації права на земельну ділянку, в якій просить визнати незаконним та скасувати рішення Самбірської міської ради Самбірського району Львівської області від 25.02.2010 року за №14 про передачу земельних ділянок у власність ОСОБА_1 , площею 355 кв.м для ведення садівництва, визнати недійсним та скасувати Державний акт від 03.06.2010 року, серії ЯК №901974, площею 0,0355 га, виданий ОСОБА_1 , скасувати запис у Поземельній книзі щодо земельної ділянки за кадастровим номером :19:089:0240 шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування, скасувати державну реєстрацію права на земельну ділянку, стягнути на користь регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» з відповідачів судовий збір.

Свої вимоги мотивує тим, що постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року № 735 затверджено Статут публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», відповідно до якого Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» є юридичною особою, що утворене відповідно до Закону України «Про особливості творення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» (далі - Закон), постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства Українська залізниця».

Згідно із п. 2 зазначеного статуту Товариство утворено як публічне акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Укрзалізниці, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовано шляхом злиття, згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства Українська залізниця» (далі - підприємства залізничного транспорту).

Згідно із додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року №200 Державне територіально-галузеве об`єднання «Львівська залізниця» визначено підприємством залізничного транспорту загального користування, на базі якого утворюється публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».

Відповідно до п. 2 статуту Товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Відповідно до протоколу № 5 засідання правління ПАТ «Укрзалізниця» від 16.11.2015 року затверджено положення про регіональну філію «Львівська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Згідно із п. 2.8 вказаного положення 2.8. Залізниця має право від імені ПАТ «Укрзалізниця» виступати позивачем у судах всіх інстанцій, з усіма правами, наданими законом позивачу, з правом підпису усіх процесуальних документів, представляти його інтереси у судах.

Так, у користуванні Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця», перебуває земельна ділянка смуги відведення, зокрема в адміністративних межах м.Самбір Львівської області.

03.02.2017 року комісією в складі працівників Залізниці, за участю начальника відділу земельних відносин Самбірської міської ради Львівської області під час обстеження земельної ділянки Залізниці в межах Самбірської міської ради було виявлено, що на 72 км + 0,01 м - 72 км + 0,26 м, перегону «Самбір-Хирів-Держкордон» з правої сторони за ходом кілометрів, на відстані 23,24 м від осі головної колії знаходиться сітчаста огорожа, що огороджує земельну ділянку, яка відноситься до садівничого кооперативу «Затишок». Дана земельна ділянка знаходиться частково в смузі відведення залізниці та належить ОСОБА_1 .

Земельну ділянку площею 355 кв.м. відповідач ОСОБА_1 отримав на підставі рішення Самбірської міської Ради від 25.02.2010 року за № 14 про передачу земельних ділянок у власність для ведення садівництва, на підставі якого було видано Державний акт ЯК № 901974 від 03.06.2010 року і присвоєно кадастровий номер земельної ділянки № :19:089:0240.

Самбірська міська рада Львівської області, всупереч вимогам норми ч. 4 ст. 84 ЗК України, якою встановлено заборону передавати землі під державними залізницями у приватну власність, здійснила таку передачу.

Відтак, у Залізниці виникла необхідність у захисті свого порушеного права у судовому порядку, оскільки вищезгадана земельна ділянка, розміщена у смузі відведення Залізниці, чим порушено право Залізниці на користування належною їй земельною ділянкою за її цільовим призначенням, а саме: забезпечення безпечного функціонування залізничного транспорту в адміністративних межах міста Самбір Самбірського району Львівської області.

Просить:

-визнати незаконним та скасувати рішення Самбірської міської ради Самбірського району Львівської області від 25.02.2010 року за № 14 про передачу земельних ділянок у власність гр. ОСОБА_1 , площею 355 кв. м. для ведення садівництва;

-визнати недійсним і скасувати Державний акт від 03.06.2010 року, серії ЯК № 901974, площею 0.0355 га, виданий ОСОБА_1 ;

-скасувати запис у Поземельній книзі щодо земельної ділянки за кадастровим номером :19:089:0240, шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування;

-скасувати державну реєстрацію права на земельну ділянку;

-стягнути на користь регіональної філії «Львівська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» з відповідачів судовий збір за розгляд цієї позовної заяви.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.12.2018 року справу передано для розгляду судді Галину В.П.

Ухвалою судді від 04.01.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 10 годину 30 хвилин 30.01.2019 року.

Ухвалою суду від 28.02.2019 року продовжено строк підготовчого провадження у цивільній справі на 30 днів та залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів Головне управління Дежгеокадастру у Львівській області в особі відділу у Самбірському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області.

Ухвалою суду від 15.10.2019 року витребувано з відділу у Самбірському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області: належним чином завірену копію витягу з Проекту встановлення меж смуги відведення Львівської залізниці на станції Самбір, виготовленого у 1996 році Львівським державним проектно вишукувальним інститутом залізничного транспорту "Львівтранспроект" (згідно Державного акту на право постійного користування землею серії 1-ЛВ № 003441 від 21.07.1999 року, на площу 150,378 га, виданого на підставі Рішення Самбірської міської Ради народних депутатів від 02.09.1997 року №502) в частині, що стосується земельної ділянки ОСОБА_1 , площею 0,0355 га, кадастровий номер земельної ділянки :19:089:0240, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; інформацію про те, чи під час виготовлення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за кадастровим № :19:089:0240, яка зареєстрована за ОСОБА_1 вбачалось накладення земельних ділянок між земельною ділянкою Залізниці (згідно Державного акту на право постійного користування землею серії 1-ЛВ № 003441 від 21.07.1999 року, на площу 150,378 га, виданого на підставі Рішення Самбірської міської Ради народних депутатів від 02.09.1997 року №502, виготовленого на підставі Проекту встановлення меж смуги відведення Львівської залізниці на станції Самбір, виготовленого у 1996 році Львівським державним проектно вишукувальним інститутом залізничного транспорту "Львівтранспроект") та між земельною ділянкою ОСОБА_1 , площею 0,0355 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 02.03.2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 01.04.2021 року на 10 годину 00 хвилин.

Ухвалою суду від 01.04.2021 року викликано в судове засідання в якості спеціаліста працівника Держгеокадастру, щодо надання консультації та роз`яснення з приводу документів, які є у справі, зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Львівській області забезпечити явку спеціаліста Головного управління Держгеокадастру у Львівській області та або спеціаліста відділу Держгеокадастру у Самбірському районі.

Ухвалою суду від 14.05.2021 року у справі задоволено самовідвід, заявлений суддею Галином В.П.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.05.2021 року справу передано для розгляду судді Пташинському І.А.

Ухвалою судді від 01.06.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 01.07.2021 року о 10 годині 30 хвилин.

Ухвалою суду від 01.07.2021 року у справі задоволено самовідвід, заявлений суддею Пташинським І.А.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.07.2021 року справу передано для розгляду судді Карнасевич Г.І.

Ухвалою суду від 09.09.2021 року у справі задоволено самовідвід, заявлений суддею Карнасевич Г.І.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.09.2021 року справу передано для розгляду судді Казану І.С.

Ухвалою судді від 13.09.2021 року у справі задоволено самовідвід, заявлений суддею Казаном І.С.

З огляду на вказані обставини, на підставі розпорядження голови Самбірського міськрайонного суду Львівської області Галина В.П. 9461/21-Вих від 15.09.2021 року справу передано до Старосамбірського районного суду Львівської області.

21.09.2021 року справа надійшла до Старосамбірського районного суду Львівської області.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.09.2021 року справу передано для розгляду судді Пошиваку Ю.П.

Ухвалою судді від 27.09.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання на 12 годину 00 хвилин 25.02.2022 року.

Ухвалою суду від 25.02.2022 року підготовче засідання відкладено на 15 годину 00 хвилин 20.07.2022 року.

Ухвалою суду від 20.07.2022 року підготовче засідання відкладено на 12 годину 15 хвилин 01.12.2022 року.

Ухвалою суду від 01.12.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 14 годину 00 хвилин 28.02.2023 року.

Ухвалою суду від 28.02.2023 року судове засідання відкладено на 14 годину 00 хвилин 12.05.2023 року, яке відкладено на 16 годину 30 хвилин 22.06.2023 року та на 16 годину 00 хвилин 14.09.2023 року.

Ухвалою суду від 14.09.2023 року в задоволенні клопотання представника позивача Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» - Кінцак С.Б. про повернення до стадії підготовчого провадження відмовлено. Судове засідання відкладено на 14 годину 00 хвилин 02.11.2023 року.

Ухвалою суду від 02.11.2023 року провадження по справі за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Укрзалізниця» до ОСОБА_1 , Самбірської міської ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головне управління Держгеокадастру у Львівській області в особі відділу у Самбірському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання незаконним рішення Самбірської міської ради, визнання недійсним та скасування Державного Акта, скасування запису у Поземельній книзі, скасування державної реєстрації права на земельну ділянку - зупинено до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 446/478/19.

Ухвалою суду від 22.04.2025 року поновлено провадження у справі №452/3491/18 за позовною заявою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Укрзалізниця» до ОСОБА_1 , Самбірської міської ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головне управління Держгеокадастру у Львівській області в особі відділу у Самбірському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання незаконним рішення Самбірської міської ради, визнання недійсним та скасування Державного Акта, скасування запису у Поземельній книзі, скасування державної реєстрації права на земельну ділянку. Справу призначено до розгляду на 12 годину 00 хвилин 23.05.2025 року, який відкладено на 11 годину 00 хвилин 17.06.2025 року.

Ухвалою суду від 17.06.2025 року у задоволенні клопотання представника позивача Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» - Кінцак С.Б. про повернення до стадії підготовчого провадження відмовлено. Судове засідання відкладено на 14 годину 00 хвилин 04.07.2025 року, яке відкладено на 09 годину 00 хвилин 29.07.2025 року та на 11 годину 00 хвилин 12.09.2025 року.

У судовому засідання представник позивача Кінцак С.Б. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причина неявки суду не відома.

Представник Самбірської міської ради Львівської області Добрянський І.І. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, з підстав, викладених ним у письмових поясненнях від 04.07.2025 року та врахувати висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду від 22.01.2025 року у справі №446/478/19.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головне управління Держгеокадастру у Львівській області в особі відділу у Самбірському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Суд, вислухавши представника позивача та представника відповідача Самбірської міської ради, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, давши їм належну оцінку, прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що Львівській залізниці було надано Самбірською міською Радою народних депутатів Львівської області у постійне користування 150,378 гектарів землі в межах згідно з планом землекористування. Землю надано у постійне користування для розміщення будівель і споруд, забезпечення експлуатації залізниці відповідно до рішення Самбірської міської Ради народних депутатів від 02.09.1997 року №502, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею, серії І-ЛВ №003441, виданим 21.07.1999 року (а.с.11, том 1).

Рішенням ХХХVI V демократичного скликання Самбірської міської ради Львівської області №14 від 25.02.2010 року «Про передачу земельнитх ділянок у власність» вирішено передати земельні ділянки у власність громадян, а саме: ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 площею 355 кв.м. у власність для ведення садівництва….. Управлінню Держкомзему у м.Самборі ( ОСОБА_2 ) видати державні акти на право власності на землю. Державній податковій інспекції у Самбірському районі (І.Малецький) взяти на облік землекористувачів для нарахування плати за земою та здійснювати контроль за повнотою та своєчасністю сплати плати за землю. Контроль за виконанням рішення покласти на постійну комісію ради з питань землекористування, будівництва та архітектури (В.Мурайко) (а.с.18, том 1).

На підставі зазначеного рішення Самбірська міська рада видала ОСОБА_1 . Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ЯК №901974 від 03.06.2010 року (а.с.104, том 1).

З довідки Управління держкомзему у м.Самбір Львівської області Головного управління держкомзему у Львівській області №38 від 31.12.2009 року відомо, що земельна ділянка в АДРЕСА_1 , яка передається у власність ОСОБА_1 , для ведення садівництва площею 0,0355 га наявних обмежень (обтяжень) немає. Сервітутів не встановлено (а.с.114, том 1).

З акту обстеження земельної ділянки від 03.02.2017 року, складеного в складі начальника ВП «Самбірська дистанція колії» Сухара І.Я., г.о. головного інженера ВП «Самбірська дистанція колії» Семенишина В.П., начальника дільниці ВП «Самбірська дистанція колії» Гриба О.Д., інженера землевпорядника ВП «Самбірська дистанція колії» Ванівського І.І., шляхового майстра 11 околодку ВП «Самбірська дистанція колії» Мідянка В.М., за участю начальника відділу земельних відносин Самбірської міської ради Магац Г.Я., відомо, що здійснено обстеження земельної ділянки залізниці в межах території Самбірської міської ради, де виявлено на 72 км + 0,01 - 72 км + 0,26 на перегоні «Самбір-Хирів-Держкордон» за ходом кілометрів з правої сторони, на відстані від осі головної колії 23,44 м знаходиться сітчаста огорожа ОСОБА_1 , яка огороджує його земельну ділянку, що входить до садівничого кооперативу Затишок». Юридична адреса: Львівська область, м.Самбір, вул.Шухевича СК Затишок». Ширина земельної ділянки залізниці на 72 км + 0,01 72 км - 0,26 за ходом кілометрів з правої сторони від осі головної колії (згідно Державного акту на право постійного користування 1-ЛВ №003441) становить 25 м. На дану земельну ділянку гр. ОСОБА_1 має Державний акт, серії ЯК №901974 від 03.06.2010 року та присвоєний кадастровий номер - :19:089:0240. При комісійному обстеженні користувались мірною стрічкою та технічною документацією із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця», загальною площею 149,4250 га під існуючими об`єктами залізничного транспорту в адміністративних межах м.Самбір, Самбірського району Львівської області, виготовленою КТ НВФ «Нові технології» в 2015 року (а.с.17, том 1).

З повідомлення начальника Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 17.12.2019 року відомо, що земельній ділянці Львівської залізниці згідно Державного акту на право постійного користування землею серії І-ЛВ №003441 від 21.07.1999 року кадастровий номер не присвоєно. Для присвоєння кадастрового номеру даній земельній ділянці необхідно виготовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Крім цього, інформовано, що під час виготовлення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку, якарозташована за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0355 га з кадастровим номером :19:089:0240, яка зареєстрована на ОСОБА_1 зауважень в тому числі накладки відсутні (а.с.132, том 1).

На підтвердження факту накладення частини земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_3 , на частину смуги відведення Залізниці позивач надав витяг зі зведено інвентаризаційного плану земельних ділянок ДТГО «Львівська залізниця» на території м.Самбір (а.с.72-76, том 1).

Надаючи правову оцінку між сторонами суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, відповідно до частин першої, другої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).

У статті 41 Конституції України проголошується, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі під державними залізницями (пункт "б" частини четвертої статті 84 ЗК України).

Відповідно до статті 68 ЗК України до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Згідно із частиною першою статті 11 Закону України "Про транспорт" землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту відповідно до ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту.

До земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні і укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту (частина перша статті 23 Закону України "Про транспорт").

Згідно із частинами першою, другою статті 6 Закону України "Про залізничний транспорт" (тут і далі, якщо не вказано зворотнє, - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до ЗК України та Закону України "Про транспорт". До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Як було встановлено в судовому засіданні у користуванні Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Укрзалізниця», перебуває земельна ділянка смуги відведення, зокрема в адміністративних межах м. Самбір, що підтверджується технічною документацією із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок загальною площею 149, 4250 гектарів Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» під існуючими об`єктами залізничного транспорту, згідно Державного Акта на право постійного користування землею 1-ЛВ № 003441 від 21.07.1999 для розміщення будівель і споруд, забезпечення експлуатації залізниці.

Смуга відведення залізниці на 72 км + 0,01 м - 72 км + 0,26 м з правої сторони за ходом кілометрів, згідно Державного Акта на право постійного користування землею від 21.07.1999 року 1-ЛВ № 003441 становить 25 м від осі головної колії, а площа перетину із суміжним землевласником становить 0, 0058 га, що підтверджується схемою «накладки» земельної ділянки на землі Залізниці, виготовленої Командитним товариством науково-впроваджувальною фірмою «Нові технології».

Вищевказана частина земельної ділянки знаходиться у смузі відведення Залізниці, належить до земель залізничного транспорту, перебуває в користуванні АТ «Укрзалізниця» та закріплена за регіональною філією «Львівська залізниця», що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею серії ЛВ № 003441, який видано Самбірською міською радою народних депутатів Львівської області на підставі рішення від 02.09.1997 року № 502, площею 150,378 га.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 14.12.1991 № 356 "Про створення Державної адміністрації залізничного транспорту України" було створено Державну адміністрацію залізничного транспорту України (Укрзалізницю), передано у відання Укрзалізниці Донецьку, Львівську, Одеську, Південну, Південно-Західну, Придніпровську залізниці, а також усі інші розташовані на території України підприємства, установи й організації, що були підпорядковані Міністерству шляхів СРСР.

Законом України від 23.02.2012 року № 4442-VI "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, було створено акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, 100 відсотків акцій якого належать державі (далі - Товариство).

Частиною першою статті 4 Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" передбачено, що до статутного капіталу Товариства вноситься, зокрема, право постійного користування земельними ділянками, наданими для розміщення підприємств залізничного транспорту.

Абзацами першим, другим пункту 3 розділу ІІІ "Перехідні та прикінцеві положення" Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" встановлено:

"Земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, використовуються Товариством відповідно до їх цільового призначення.

З дня припинення Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту до дня оформлення Товариством прав на користування земельними ділянками, які перебували у постійному користуванні Державної адміністрації залізничного транспорту України та зазначених підприємств, Товариство зобов`язане використовувати згідно з цільовим призначенням відповідні земельні ділянки в розмірах та межах, у яких вони перебували в постійному користуванні Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту або фактично використовувалися ними, і за які сплачувався земельний податок".

Пункт 5 розділу ІІІ "Перехідні та прикінцеві положення" Закону України від 23.02.2012 року № 4442-VI "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" частину другу статті 92 ЗК України доповнено пунктом "г" про те, що права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набуває, зокрема, публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування".

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"" відповідно до Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" утворено публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року № 735 "Питання акціонерного товариства "Українська залізниця"" затверджено статут публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року № 938 "Деякі питання акціонерного товариства "Українська залізниця"" змінено тип публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" з публічного на приватне та перейменовано в акціонерне товариство "Українська залізниця".

Отже, законом визначено, що АТ "Укрзалізниця" належать на праві постійного користування земельні ділянки, що відносяться до земель залізничного транспорту.

Свої позовні вимоги АТ "Українська залізниця" мотивує тим, що частина земельної ділянки, що перебуває у власності ОСОБА_1 , накладається на земельну ділянку залізничного транспорту, яка перебуває у постійному користуванні позивача.

Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15, 16 ЦК України).

Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором [пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)].

Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 68)].

Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними [постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01.04.2020 року у справі № 610/1030/18 (пункт 40)].

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22.06.2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).

Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та державного акта на право власності на земельну ділянку, то суд вважає за необхідне зазначити, що усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 року у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 року у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 року у справі № 910/8413/21, пункт 180; від 11.06.2024 року у справі № 925/1133/18, пункт 143).

Оскаржуване рішення Самбірської міської ради Самбірського району Львівської області від 25.02.2010 року №14 вичерпало свою дію виконанням (на підставі рішення ради видано державний акт на право власності на земельну ділянку). Визнання цього рішення недійсним не поновить порушене право або законний інтерес позивача.

Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним [див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08.08.2023 року у справі № 910/5880/21 (пункт 53)]. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - "суд знає закони". Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення [постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 181)].

Отже, у такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування, відповідно до якого відповідачу було передано частину земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці. Натомість суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування в мотивувальній частині судового рішення.

Щодо вимоги про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, то у своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05.12.2018 року у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21.08.2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38,39), від 22.01.2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11.02.2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30.06.2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168)].

Також потрібно врахувати, що до 01.01.2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передавались у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснювалась з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки.

З 01.01.2013 року у зв`язку з набранням чинності Законом України від 07.07.2011 № 3613-VI "Про Державний земельний кадастр" державні акти на право власності не видаються, а право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 29 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (тут і далі, якщо не вказано зворотнє, - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

За такого правового регулювання визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку не вирішить спір про право, так само не вирішить і питання про захист прав та інтересів позивача. Натомість внаслідок задоволення віндикаційного позову вирішується спір про право, рішення суду є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З огляду на викладене позовні вимоги про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та державного акта на право власності на земельну ділянку не приведуть до відновлення порушених прав та інтересів позивача.

Як було встановлено в судовому засіданні, позивач стверджує, що на земельну ділянку, яка належить АТ "Укрзалізниця", частково накладається земельна ділянка, власником якої є ОСОБА_1 . Позивач під час проведення робіт, спрямованих на оформлення правовстановлюючих документів на право постійного користування землями смуги відведення залізниці, з`ясував, що на смугу відведення накладається частина земельної ділянки, яка перебуває у власності ОСОБА_1 .

Статтею 23 Закону України "Про транспорт", статтею 6 Закону України "Про залізничний транспорт" визначено землі залізничного транспорту.

Відповідно до Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", пункту "г" частини другої статті 92 ЗК України АТ "Укрзалізниця" набуває право постійного користування земельними ділянками.

Право постійного користування земельними ділянками, наданими для розміщення підприємств залізничного транспорту, внесено до статутного капіталу АТ "Укрзалізниця" (частина перша статті 4 Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування").

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року № 735 "Питання акціонерного товариства "Українська залізниця"" затверджено статут акціонерного товариства "Українська залізниця". У підпункті 5 пункту 4 зазначеної постанови міститься припис голові правління товариства здійснити переоформлення правовстановлюючих документів, зокрема, на земельні ділянки.

За статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (пункт 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 року у справі № 910/2592/19).

Згідно зі статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Як слідує з аналізу частини першої статті 92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою передбачене лише для такої земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності. Оскільки право постійного користування земельною ділянкою приватної власності законом не передбачено, то наявність у відповідачки 2 права приватної власності на земельну ділянку є перешкодою для державної реєстрації права постійного користування АТ "Укрзалізниця".

Отже, позивачеві належить право на захист від порушень, пов`язаних із володінням земельною ділянкою.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункти 43, 89), від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 60).

З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідачу ОСОБА_1 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку від 03.06.2010 року, відомості про земельну ділянку містяться в електронній базі Державного земельного кадастру.

Однією з загальних засад державної реєстрації прав є обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав (пункт 2 частини першої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації (частина третя статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 01.01.2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону (частина четверта статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Відповідно до статті 126 ЗК України (у редакції, чинній з 01.01.2013 року) право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Статтею 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що державній реєстрації прав підлягають, зокрема, такі речові права, як право власності, право постійного користування земельною ділянкою.

Згідно з вимогами Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності на земельну ділянку повинно бути зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Реєстрація права приватної власності на спірну земельну ділянку унеможливлює реєстрацію права постійного користування АТ "Укрзалізниця", оскільки право постійного користування може бути встановлене лише щодо земель державної або комунальної власності.

АТ "Укрзалізниця" та ОСОБА_1 не мають між собою договірних відносин стосовно спірної земельної ділянки, що зумовлює речово-правовий характер спірних правовідносин. Зазначене зумовлює використання відповідних способів захисту.

Суд зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли сторони не перебували у договірних відносинах один з одним, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту [аналогічні висновки викладені у пунктах 108-110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)].

Як зазначалось, особа може витребувати належне їй майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів місцевого самоврядування або документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право власності, оскільки їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном.

Натомість усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права [постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 488/5027/14- ц (провадження № 14-256цс18), від 09.11.2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)].

Підсумовуючи викладене вище, суд вважає за необхідне зазначити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 року у справі № 19/028-10/13(пункт 10.29), від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц(пункт 146)].

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).

Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.

Суд звертає увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що ОСОБА_1 буде позбавлений права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку АТ "Укрзалізниця", а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність ОСОБА_1 якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.

Крім того, варто зазначити, що віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.

Судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.

Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту мав би бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування АТ "Укрзалізниця" та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності ОСОБА_1 .

Щодо пропорційності втручання у право особи на мирне володіння майном та співвідношення такого втручання із суспільними інтересами, то положеннями статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які потрібно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує таке втручання легітимну мету; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним такій меті.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального ("суспільного", "публічного") інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (рішення від 02.11.2004 у справі "Tregubenko v. Ukraine", заява № 61333/00, пункт 54).

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо добросовісна особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном.

У пункті 71 рішення від 20.10.2011 року у справі "Rysovskyy v. Ukraine" ЄСПЛ зазначив, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначені вище гарантії стосуються випадків, коли, діючи добросовісно, особа набула майнове право, зокрема право власності, від держави чи територіальної громади, які діяли під впливом помилки. Тоді як недобросовісна поведінка набувача майна у приватну власність чи як його, так і відчужувача відповідного майна, не є набуттям права приватної власності під впливом помилки органу влади та не зумовлює таке набуття. Більше того, повернення власникові майна від недобросовісної особи не може становити для останньої індивідуальний і надмірний тягар (див. пункти 257, 258 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 року у справі № 910/8413/21).

У такій категорії справ, досліджуючи, чи добросовісно діє особа - набувач майна, суду слід з`ясувати, чи могла така особа знати або обґрунтовано припускати, зокрема, що земельна ділянка, яку вона набуває, накладається на смугу відведення залізниці, чи дотримані інші критерії добросовісного набуття майна.

Отже, з огляду на встановлені судами обставини, належним способом захисту порушеного права є віндикаційний позов, а саме позов про витребування частини земельної ділянки, що накладається.

Вищевказані висновки повністю узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 року у справі №446/478/19.

Водночас неналежність та неефективність заявленого позивачем способу захисту є самостійною підставою для відмови у позові [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 року у справі № 522/22473/15-ц (пункт 127), від 04.07.2023 року у справі № 373/626/17 (пункт 67), від 10.04.2024 року у справі № 496/1059/18 (пункт 8.17), від 05.06.2024 року у справі № 914/2848/22 (пункт 116)].

Як наслідок, у позові АТ "Укрзалізниця" про визнання недійсним рішення ради та державного акта на право власності на земельну ділянку потрібно відмовити з огляду на неналежність обраного способу захисту.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18).

З наведених вище мотивів та міркувань суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Оскільки суд відмовив у задоволенні позову, судові витрати позивача залишаються за ним.

Керуючись ст.ст.68, 84, 92, 126 ЗК України, ст.ст.15,16,387,388 ЦК України, ст.ст.2,4,13,81, 259, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Укрзалізниця» до ОСОБА_1 , Самбірської міської ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головне управління Держгеокадастру у Львівській області в особі відділу у Самбірському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання незаконним рішення Самбірської міської ради, визнання недійсним та скасування Державного Акта, скасування запису у Поземельній книзі, скасування державної реєстрації права на земельну ділянку - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Дата складання повного судового рішення 22.09.2025 року.

Суддя Пошивак Ю.П.