ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3102/25 Справа № 173/2469/24 Суддя у 1-й інстанції - Бурхан С. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику у м.Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2024 року у складі судді Бурхан С.М. у цивільній справі № 173/2469/24 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2024 року АТ КБ Приватбанк звернулося до суду з позовною заявою, пред`явленою до ОСОБА_2 , на предмет стягнення з останнього заборгованості за кредитом на загальну суму 36 432,55 грн, що виникла станом на 23 червня 2024 року, з яких: 28 669,99 грн заборгованість за кредитом, 7 762,56 грн заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитом, обґрунтовуючи це тим, що 12 вересня 2006 року відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву та приєднався до Умов та правил надання банківських послуг. На підставі вказаної анкети-заяви відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на якій було встановлено кредитний ліміт. Відповідач був належним чином повідомлений про умови кредитування, зокрема щодо сплати відсотків. Починаючи з 14 травня 2021 року відсотки нараховувалися відповідно до підписаної відповідачем заяви про приєднання Умов та Правил надання банківських послуг, а саме, згідно п. 1.3 в розмірі 40,8%. Позивач зазначає, що він свої зобов`язання виконав, надав можливість відповідачу розпоряджатися кредитними коштами. Відповідач зобов`язався повернути кредит щомісячними платежами, але своєчасно не повернув кошти, що стало підставою для захисту майнових прав позивача по суду.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2024 року відмовлено у позові АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Понесені позивачем судові витрати вирішено віднести за рахунок позивача (а.с.67-70).

Рішення суду мотивовано недоведеністю позивачем розміру заборгованості як по основному кредиту у бік його збільшення, так і по нарахованим на таке збільшення процентам за користування кредитним коштами у відповідності до умов договору.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, АТ КБ Приватбанк у січні 2025 року подав апеляційну скаргу, уточнивши її також у січні 2025 року (а.с.74-77, 97-101), просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, обґрунтовуючи це тим, що відповідач з метою отримання банківських послуг, особисто підписав заяву-анкету від 12 вересня 2006 року, якою приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг та був ознайомлений з умовами договору, які розміщені на офіційному сайті АТ КБ Приватбанк. Також в цій заяві-анкеті відповідач підписався під тим, що зобов`язується виконувати вимоги таких Умов та Правил, із погодженням сторонами процентної ставки у розмірі 36% річних за користування кредитними коштами. Скаржник вважає, що, в силу ст. 633,634 ЦК України, такі дії відповідача є погодженням з Умовами договору, який є укладеним між сторонами.

Разом з цим скаржник наголошує, що активація кредитної картки відповідачем, виданої на його ім`я та на яку було встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому змінювався, також свідчить про укладений між сторонами договір з погодженням базових істотних умов договору.

Крім того, наданими первинними бухгалтерськими документами, як то, виписка по рахунках відповідача, довідка про видачу карток та їх перевипуск, про зміну умов кредитування, підтверджується і зазначена заборгованість відповідача у розрахунку позивача, тому скаржник вважає, що суд першої інстанції, не врахувавши всі фактичні обставини справи, неповно дослідивши докази у справі, дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку.

Відповідач ОСОБА_1 , своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК Укарїни, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 вересня 2006 року відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву б/н від 12 вересня 2006 року. В подальшому кредитна картка неодноразово перевипускалася і продовжувався відповідно строк її дії, що підтверджується відповідною довідкою АТ КБ Приватбанк.

14 травня 2021 року відповідач підписав заяву про приєднання Умов та Правил надання банківських послуг, якою було визначено умови кредитування, порядок та строки повернення кредиту, нарахування відсотків та інші умови.

Зі змісту заяви видно, що відповідач був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, що є частиною договору, про що свідчить його підпис на заяві.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 23 червня 2024 року становить 36432,55 грн, з яких: 28669,99 грн - заборгованість за тілом кредиту; 7762,56 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Також судом першої інстанції встановлено, що згідно з наданим розрахунком, збільшення заборгованості відповідача за тілом кредиту здійснювалося не лише за рахунок фактично використаних ним коштів, а і за рахунок збільшення (договірного списання коштів) кредиту з метою погашення нарахованої заборгованості за процентами (стовпчик 4).

Натомість, надані позивачем матеріали не містять доказів погодження позичальником умов про договірне списання заборгованості за нарахованими процентами за рахунок збільшення кредиту. Тим самим, на думку суду, позивач фактично збільшив розмір заборгованості відповідача за тілом кредиту.

У зв`язку з цим суд вважав, що проценти нараховувалися позивачем на тіло кредиту, розмір якого щомісяця безпідставно збільшувався за рахунок договірного списання заборгованості за такими процентами, і це повсякчас спотворювало правильність розрахунків на кожну дату розрахунку. Окрім того, з розрахунку заборгованості видно, що розмір процентів за користування кредиту постійно змінювався та нараховувався на тіло кредиту, яке безпідставно збільшилось за рахунок нарахованих відсотків. Проте, доказів на підтвердження узгодження таких умов (зміна розміру відсоткової ставки) з відповідачем на час укладення договору позивачем не надано, тому суд не бере до уваги складений позивачем розрахунок заборгованості відповідача за тілом кредиту та відсотками.

Крім того, суд першої інстанції звернув увагу на те, що умови про договірне списання і збільшення за рахунок відсотків тіла кредиту не передбачено ані анкетою-заявою від 12 вересня 2006 року, ані заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, яку відповідач підписав 14 травня 2021 року, ані самими Умовами і наказом про зміни умов кредитування від 23 червня 2006 року. Вказані умови кредитування містять положення про можливе списання коштів з інших рахунків позичальника з метою погашення кредитної заборгованості, проте, не містять умов про збільшення самого кредиту за рахунок нарахованих відсотків.

Варто зауважити, що згідно з розрахунком заборгованості відповідач здійснив погашення заборгованості в таких сумах: 114752,49 грн - заборгованість за поточним тілом кредиту; 1704,50 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1914,00 грн - заборгованість по простроченим відсотках.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цілому, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності позивачем.

Колегія суддів з такими встановленими обставинами та висновками суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1ст. 1050 ЦК Україниякщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст.76,77,78,79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Як встановлено колегією суддів з матеріалів справи, в анкеті-заяві від 12 вересня 2006 року сума кредитного ліміту зазначена у розмрі 5000 грн (а.с.30 зворот). Також, відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитних карток оформлених на ім`я ОСОБА_1 , стартовий кредитний ліміт встановлений 12 вересня 2006 року у розмірі 5000 грн на картку № НОМЕР_1 та змінювався у бік його збільшення та зменшення: 13 серпня 2007 року до 7500 грн, 28 березня 2008 року до 9000 грн, 18 квітня 2009 року зменшено до 8600 грн, 08 вересня 2011 року - збільшено до 10600 грн, 13 липня 2016 року до 15 000 грн, 27 жовтня 2016 року - до 20 000 грн, 24 листопада 2019 року до 25 000 грн, 247 лютого 2020 року до 30 000 грн, 31 липня 2020 року до 35 000 грн, 23 січня 2023 року зменшено до 33 650 грн, 24 лютого 2023 року до 32 960 грн, 24 березня 2023 року до 32 340 грн, 24 квітня 2023 року до 31 810 грн, 24 травня 2023 року до 31 220 грн, 24 липня 2023 року до 30 250 грн, 28 серпня 2023 року до 29 660 грн, 13 вересня 2023 року до 29 130 грн, 01 лютого 2024 року до 0,00 грн (а.с.52). Вказане також підтверджується і випискою з карткових рахунків відповідача.

Довідкою про видачу кредитних карток підтверджується, що 12 вересня 2006 року видано картку № НОМЕР_1 Універсальна на ім`я ОСОБА_1 терміном дії до квітня 2015 року, 06 травня 2015 року видано картку № НОМЕР_2 Універсальна на ім`я ОСОБА_1 терміном дії до жовтня 2017 року, 14 березня 2017 року видано картку № НОМЕР_3 Універсальна на ім`я ОСОБА_1 терміном дії до березня 2021 року, 20 листопада 2017 року видано картку № НОМЕР_3 Універсальна на ім`я ОСОБА_1 терміном дії до березня 2021 року, та 14 травня 2021 року видано картку № НОМЕР_4 Універсальна GOLD на ім`я ОСОБА_1 терміном дії до липня 2022 року (а.с.21).

Випискою про рух коштів по картах відповідача (а.с.21-30) колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 активно користувався кредитними картками як з часу видачі стартової кредитної картки №414885 після встановлення початково кредитного ліміту у сумі 5 000 грн, що також узгоджується з даними виписки у графі Сума операції та у графі Залишок після операції на 14 вересня 2006 року, так і на момент видачі картки №966565 Універсальна GOLD станом на 01 червня 2024 року, здійснюючи операції як зі зняття готівки, так і з поповнення картки, враховуючи зміну кредитного ліміту як у бік його збільшення, так і у бік зменшення за весь час користування кредитними коштами банку, що свідчить про погодження відповідачем про такі зміни кредитного ліміту по картці.

Відповідно до розрахунку банку, сума заборгованості відповідача за основним боргом по кредиту становить 28 669,99 грн.

Відповідачем не було подано суду будь-яких доказів, які б спростовували факт отримання ним кредитної картки, встановлення на неї кредитного ліміту у сумі 5 000 грн, який в подальшому збільшувався до 35 000 грн, а також відсутності у нього заборгованості за кредитним договором б/н від 12 вересня 2006 року.

Слід звернути увагу на те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75.

Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи є належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, та береться судом апеляційної інстанції до уваги у сукупності з іншими доказами.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів вважає, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог банку та стягнення з відповідача на його користь заборгованості за тілом кредиту у сумі 28 669,99 грн.

Разом з цим належить зазначити, що вирішуючи питання стягнення відсотків за користування кредитом, колегія суддів доходить висновку, що сторонами було погоджено відсоткову ставку у розмірі 36% річних за користування кредитними коштами, про що був відповідач достеменно обізнаний та підписав анкету-заяву 12 вересня 2006 року, в якій зазначена така процентна ставка.

За змістом ст. ст. 625, 1048, 1049, 1050, 1056-1 ЦК України в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Враховуючи, що, в силу ст. 634 ЦК України, сторони погодили у заяві-анкеті відсоткову ставку за користування кредитним коштами, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для застосування положень ст. 1048,1050 ЦК України та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по простроченим відсоткам у розмірі 7 762,56 грн.

Наведені в апеляційній скарзі доводи скаржника повністю приймаються колегією суддів до уваги, оскільки такі доводи повністю узгоджується з матеріалами справи та наданими позивачем письмовими доказами.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Отже, позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції крім порушень норм матеріального права, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, встановив обставини, які є недоведеними, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в оскаржуваній частині з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення відсотків.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга АТ КБ Приватбанк підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про повне задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача, враховуючи скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегією суддів із повним задоволенням позову, судового збору у розмірі 3028 грн. за подання позову, та 4542 грн за подання апеляційної скарги, яка повністю задоволена.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк задовольнити.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2024 року скасувати повністю та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк, , заборгованість за кредитним договором від 12 вересня 2006 року у загальному розмірі 36 432,55 грн, з яких: 28 669,99 грн заборгованість за основним боргом по кредиту, 7 762,56 грн заборгованість за простроченими відсотками.

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , на користь Акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк, , судовий збір у загальному розмірі 7 570 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 вересня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна