Справа № 570/6542/23
Номер провадження 2/570/93/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2025 року

Рівненський районний суд Рівненської області в особі:

судді Красовського О.О.

з участю:

секретаря судових засідань Захарук Г.Л.

представника позивачки - адвоката Андрієнко І.В.

відповідача ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції)

представника відповідача - адвоката Орловської Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне (в порядку спрощеного позовного провадження) цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення стягнення аліментів, -

в с т а н о в и в :

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14.04.2016 року з відповідача на її користь були стягнуті аліменти на утримання дітей. 22.12.2022 року на виконання виконавчого листа у справі № 569/1162/16-ц, що був виданий 09.06.2016 року, було відкрито виконавче провадження. Згідно довідки державного виконавця від 23.11.2023 року, заборгованість зі сплати аліментів складає 375 464, 95 грн. Покликаючись на положення ч.1 ст. 196 СК України позивачка має право на стягнення пені у зв`язку з наявною заборгованістю. За розрахунками позивачки, пеня складає 3 678 839, 47 грн. Оскільки розмір пені не може перевищувати розмір заборгованості, то позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь 375 464, 95 грн. пені на підставі ст. 196 СК України.

Провадження у справі було відкрито 22.12.2023 р., справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 29.01.2024 р.

29.01.2024 р. за клопотанням представника відповідача справа була відкладена на 11.03.2024 р.

11.03.2024 р. від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи та клопотання про зупинення розгляду справи.

Наступне судове засідання призначене на 10.04.2024 р.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 10.04.2024 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів - зупинено до ухвалення рішення у справі № 570/900/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 31.03.2025 року провадження у справі було поновлене. Справа призначена до судового розгляду на 12 травня 2025 року.

12.05.2025 р. надійшло клопотання про долучення письмових доказів.

12.05.2025 р. розгляд справи не відбувся через повідомлення про замінування приміщення суду.

Наступні судові засідання призначені на 11.06.2025 р., 04.07.2025 р., 16.09.2025 р.

Позивачка на розгляд справи не з`явилася.

Представник позивачки позов підтримала та пояснила про обставини, що описані вище. Вважає позов обґрунтованим та доведеним. Також зазначила, що нею у п`ятиденний строк буде подана заява про розподіл судових витрат.

Відповідач позов не визнав. Пояснив суду, що про рішення суду про стягнення аліментів йому нічого не було відомо. Він працював, утримував сім`ю, тому не міг допустити, що позивачка подала позов про стягнення аліментів. Якби він раніше дізнався про рішення суду про стягнення аліментів на утримання дітей, то він би сплачував такі аліменти та не допустив би заборгованості.

Представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що рішення суду було ухвалено 14.04.2016 р., а виконавчий лист було пред`явлено до виконання лише у грудні 2022 року, тобто майже через 7 років після його видачі. Така бездіяльність позивачки щодо пред`явлення виконавчого документа до виконання викликає обґрунтовані сумніви у добросовісності останньої та свідчити про те, що відповідач фактично забезпечував утримання позивачки та спільних дітей. Після того як відповідач дізнався про існування виконавчого провадження та заборгованість за аліментами у розмірі майже 400 000 гривень, він вжив заходів щодо належного виконання своїх аліментних зобов`язань, зокрема розпочав сплачувати аліменти офіційно у порядку, визначеному судовим рішенням, а також окремо продовжив надавати матеріальну допомогу дітям. З урахуванням викладених обставин, слід вважати, що відповідач не ухилявся від виконання обов`язку щодо утримання дітей, а фактично добровільно забезпечував їх. А тривале непред`явлення виконавчого листа до виконання без ознак умисного ухилення боржника від сплати аліментів не дає підстави для нарахування пені. За наведеного просить суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення своїх позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи суд вважає, що позов не підлягає до задоволення.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Обставини, встановлені при розгляді справи.

01 лютого 2016 року позивачка звернулася з позовом до Рівненського міського суду Рівненської області про стягнення аліментів з відповідача на її користь на утримання дітей (а.с. 83).

Провадження у справі було відкрито 16.02.2016 р., справа призначена до розгляду на 18.03.2016 р. (а.с. 85).

18.03.2016 р. на розгляд справи сторони не з`явилися, про що наявна довідка секретаря судових засідань (а.с. 86).

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської область від 14.04.2016 р. у справі №569/1162/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі частини всіх видів доходу (заробітку), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 01.02.2016 р. і до досягнення дітьми повноліття (а.с. 84).

Судові повістки про виклики до суду відповідач ОСОБА_1 не отримував, так само яке і не отримав рішення суду про стягнення аліментів (а.с. 87-92).

Представник відповідача пояснила, що у цей час відповідач перебував за межами України, і зазначена обставина не була спростована представником позивачки чи позивачкою.

Виконавчий лист на виконання рішення Рівненського районного суду Рівненської область від 14.04.2016 р. у справі №569/1162/16-ц був виданий 09.06.2016 року.

Виконавчий лист на виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської область від 14.04.2016 р. у справі №569/1162/16-ц був пред`явлений стягувачкою ОСОБА_2 до виконання у грудні 2022 року.

22 грудня 2022 року держаним виконавцем Відділу ДВС у місті Рівному Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів) було відкрито виконавче провадження постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 70531439 (а.с. 12).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 23.11.2023 року, загальна заборгованість станом на 01.12.2023 року становить 375464,95 гривень (а.с. 13).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 24.04.2025 року, загальна заборгованість станом на 01.05.2025 року становить 293293,95 гривень (а.с. 119).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_3 надала показання про те, що мама не висловлювалася щодо того, що тато не надає матеріальної допомоги на утримання дітей. Вона не знала, що мама подала позов про стягнення з батька аліментів. Батько надавав і надає допомогу на її утримання. Також він перераховує кошти на утримання братів на їх картковий рахунок. З 2016 року батько періодично виїздив на заробітки за межі України.

Положення законодавства.

Аліменти на утримання дитини є гарантією виконання кожним з батьків свого обов`язку забезпечувати дитину, надавати їй можливість на користування всіма благами соціального забезпечення, належним харчуванням, житлом, розвагами, надати їй захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. При цьому, виходячи з положень чинного законодавства, доступ дитини до даних благ не залежить від перебування батьків у шлюбі.

Згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Отже, неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) зазначено наступне (ця постанова містить відступ від інших правових висновків):

«Згідно з частиною першою статті 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Вказаний висновок підтверджується наступним.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

У зв`язку з викладеним Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне уточнити висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 572/1689/16-ц (провадження № 61-311св17), зазначивши, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках, крім несвоєчасної виплати заробітної плати, затримки або неправильного перерахування аліментів банками».

Тобто відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а не у всіх випадках.

Суд звертає увагу на постанову Верховного Суду від 19.02.2024 року у справі № 761/893/23, де зазначено, що відповідач спростував презумпцію вини платника аліментів. Суд встановив, що майже 12 років стягувачка не пред`являла виконавчий документ до виконання, не вчиняла жодних дій для виконання рішення суду та не зверталася до виконавчої служби. Лише у вересні 2022 року було відкрито виконавче провадження, після чого відповідач розпочав погашення заборгованості. Верховний Суд дійшов висновку, що за відсутності пред`явлення виконавчого листа до виконання та без ознак умисного ухилення боржника від сплати аліментів, підстав для нарахування пені не було.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Висновки суду.

Відповідач ОСОБА_1 не був присутній під час розгляду справи про стягненні з нього аліментів на утримання дітей, не отримував повісток, не отримував позовну заяву та не отримав заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14.04.2016 р. у справі №569/1162/16-ц, про що свідчить наявність поштових конвертів, які повернулись на адресу Рівненського міського суду.

Розгляд зазначеної справи відбувався у період, коли сторони перебували у шлюбі, проживали спільно, вели спільне господарство.

До відома ОСОБА_1 не було доведено про наявність рішення суду про стягнення з нього аліментів, до нього не пред`являлися претензії щодо невиконання рішення суду про стягнення аліментів.

Виконавчий лист за вказаним рішенням суду тривалий час не пред`являвся до виконання, що виключало можливість відповідача бути поінформованим, в тому числі через виконавчу службу, про існування обов`язку зі сплати аліментів.

Позивачка ОСОБА_2 пред`явила виконавчий лист до виконання тільки в грудні 2022 року.

Зазначені обставини підтверджують, що відповідач не знав і об`єктивно не міг знати про існування рішення суду від 14.04.2016 р. у справі №569/1162/16-ц про стягнення з нього аліментів.

Після того, як він дізнався про рішення суду від 14.04.2016 р. у справі №569/1162/16-ц про стягнення з нього аліментів на утримання дітей, то він став здійснювати перерахунок грошових коштів (аліментів) у визначеному порядку (а.с. 93-102).

При цьому відповідач також надавав грошову допомогу дітям, перераховуючи кошти на їх картковий рахунок (а.с. 103-108, 109-110, 111-112, 113-114).

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитися як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку, а саме приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо (постанова ВС від 14.12.2020 у справі № 661/905/19).

Суд дійшов висновку, що у даному випадку у виникненні заборгованості зі сплати аліментів відсутня вина відповідача як особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду.

Відповідач не ухилявся від сплати аліментів, оскільки йому не було відомо про рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання дітей.

За відсутності пред`явлення виконавчого листа до виконання після ухвалення судом рішення та без ознак умисного ухилення боржника від сплати аліментів підстави для нарахування пені відсутні.

За наведеного суд дійшов висновку, що у даному випадку у виникненні заборгованості зі сплати аліментів відсутня вина відповідача як особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Судові витрати.

За змістом ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

За положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У даному випадку суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Позивачка була звільнена від сплати судових витрат (сплата судового збору).

Тому, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати (сплата судового збору) покладаються на державу.

Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення стягнення аліментів - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Позивачка: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешканка АДРЕСА_1 ).

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , мешканець АДРЕСА_2 ).

Суддя Красовський О.О.