ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/5661/24 Головуючий суддя І інстанції Спесивцев О. В.
Провадження № 22-ц/818/2990/25;22-ц/818/3286/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших видів кредиту
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Зарицької Катерини Юріївни на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2025 року та на додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2025 року, у справі № 645/5661/24, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення за договором позики,

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року позивач, ОСОБА_2 , через представника адвоката Карапетяна Акопа Рубеновича, звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості у розмірі 20000,00 доларів США, а також покласти на відповідача усі судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що між позивачем та відповідачем укладено Договір позики, шляхом написання відповідачем розписки наступного змісту (мовою оригиналу): "Я, ОСОБА_3 прописана АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 выдан Орджоникедзевським РВХМУУМВС Украины в Харьковской области 13 декабря 1996 года беру в долг у ОСОБА_4 , паспорт НОМЕР_2 выдан Коминтерновским РВГУМВСУ в Харьковской области прописка АДРЕСА_2 сумму 20.000дол.США (двадцать тысяч долларов США) обязуюсь вернуть всю суму в срок до 21.09.2021г."

Вказує, що приводом для надання позики стали усні прохання відповідача, з якою у позивача були гарні, дружні стосунки. Відповідно до умов позики, остаточний розрахунок щодо повернення суми заборгованості мав бути здійснений не пізніше 21.09.2021 року. Проте, на момент звернення до суду відповідач кошти не сплатила.

Зазначає, що позивач декілька разів намагався у телефонному режимі поспілкуватися з відповідачем, проте всі дії направленні на досудове вирішення цієї ситуації та отримання позивачем своїх коштів - закінчилися нічим. Оскільки повернення суми позики за розпискою, у строк до 21.09.2021 р. не здійснено, і вказані грошові зобов`язання залишаються невиконаними станом на поточний момент, відповідач у розумінні ст. 612 ЦК України є таким, що прострочив виконання грошових зобов`язань перед позивачем. В зв`язку з чим, позивач звернувся із даним позовом про стягнення суми заборгованості у судовому порядку.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості у розмірі 20000,00 доларів США (двадцять тисяч доларів США).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6631 (шість тисяч шістсот тридцять одна) грн. 20 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Зарицька Катерина Юріївна подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовну заяву ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Вказала, що позивачем не доведено належними та достатніми доказами факту передачі відповідачці грошових коштів у позику, та відповідно існування між ними правовідносин за договором позики, що є правовою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Зауважує, що відсутні відомості походження коштів у позивача. Зміст розписки не підтверджує факт отримання грошових коштів, оскільки у розписці наведено формулювання «беру в долг», тобто дія яка має виконуватись у майбутньому, а немає місце «взяла в долг». Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг, а за розпискою копія якої міститься у матеріалах справи не відбулося передачі грошових коштів. У розписці відсутній такій реквізит, як дата складання.

Вказує, що майже протягом трьох років позивач не вчиняв жодних дій, не звертався до відповідачки з письмовими вимогами, телефонними дзвінками. Лише 20.09.2024, тобто за 1 день до спливу строку позовної давності позивач звертається до суду. Відповідач жодних грошових коштів саме від позивача, відповідачка не отримувала, з позивачем (як суб`єктом правовідносин) договору позики не укладала, а тому відсутній сам факт існування істотних умов договору позики отримання грошових коштів. А тому вважає, що позивач спирається на договір, який не мас ознак реальності правовідносин позики.

Додатковим рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2025 рокузаяву представника ОСОБА_2 адвоката Карапетяна Акопа Рубеновича про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 коп.

В задоволенні решти вимог - відмовлено.

У письмову відзиві представник позивача Карапетян А.Р. просить залишити рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26.02.2025 р. без змін, а апеляційну скаргу Відповідача без задоволення. Стягнути з Відповідача на користь Позивача судові витрати.

На обґрунтування вказав, що в перервах між намаганням необґрунтованого затягування процесу, представником Відповідача заявлялось з початку (зазначено у відзиві), що правовідносини виникли, проте це були правовідносинами не позики, а інвестування, а потім зазначалось, що не виникли. Проте, це не відповідає дійсності та матеріалами справи.

За клопотанням представника Відповідача у судовому засіданні було надано оригінал Розписки, який знаходиться у Позивача. Суд І інстанції переконався у наявності оригіналу Розписки та його повній ідентичності з копією, яка долучена до позовної заяви та знаходиться в матеріалах справи.

Аргумент скарги про те, що відсутні відомості походження коштів у позивача, у тому числі через те, що позивач «досить молода людина (1990 року народження)», то зазначений аргумент Апелянта виходить за межи предмета та підстав позову та не підлягає доказування у справах подібної категорії.

Вказує, що проведений представником Апелянта «лінгвістичний аналіз» тексту розписки із розтлумаченням тих чи інших слів є недостовірним доказом. В матеріалах справи наявна копія розписки, яка підтверджує: хто отримав кошти в борг; від кого отримав кошти борг; в якому розмірі отримані кошти в борг; в якій валюті отримані, і найголовніше коли зобов`язується, той хто отримав, повернути те що отримано, тому від кого отримано.

Твердження відповідача про те, що відсутні будь-які правовідносини між сторонами, не відповідає дійсності, оскільки позивач ніколи не зазначав про те, що особисто не знайомий з відповідачкою. За клопотанням представника Відповідача Позивач був викликаний до судового засідання та на протязі майже однієї години відповідав на питання судді та представника Відповідача. Позивач чітко повідомив при яких обставинах, з якою метою (для особистих потреб Відповідача) тощо давалися кошти в борг та як складалася Розписка. В матеріалах справи наявний зустрічний позов Відповідача, який не було прийнято до розгляду, проте, в якому визнається факт укладання розписки, але зазначається що це були інвестиційні правовідносини, що не відповідає дійсності. Відповідно до практики Верховного Суду з`ясування цих питань виходить за межи предмета та підстав позову, оскільки наявність правовідносин підтверджується Розпискою, який знаходиться у Позивача.

Щодо доводів скарги про те, що у розписці відсутній такий реквізит, як дата складання, слід зазначити наступне. Розписка складена власноруч Відповідачем. Розписка була складена 21 вересня 2020 року, строком виконання в один рік до 21 вересня 2021 року. Позивач не є фахівцем у галузі права, та в момент отримання Розписки не звернув уваги на відсутності дати

складання, концентруючи свою увагу на наявності дати повернення. Проте, найголовніше, що в Розписці наявна дата повернення коштів. Крім того, в порядку ст.93 ЦПК України Позивач надавав письмові відповіді на питання Відповідача, де пояснив, що розписка складалась особисто Відповідачем і саме вона не поставила дату складання, а Позивач не звернув на це увагу. Також на ці питання Позивач надав детальні пояснення у суді І інстанції.

Щодо аргументів скарги про те, що протягом майже трьох років (в межах строків позовної давності) позивач не вчиняв жодних дій. По-перше, не розуміємо яким чином це свідчить про незаконність рішення суду І інстанції; по-друге, Позивач пояснював в суді що періодично спілкувався з Відповідачем у 2021 році, і вона постійно обіцяла повернути кошти. Після початку повномасштабного вторгнення Відповідач зникла (як нам відомо вона мешкає у Німеччині); по-третє, Позивач звернувся до суду в межах строків позовної давності у повній відповідності до вимог ЦПК України.

Крім того, Позивач заявляє про те, що в рамках розгляду справи і суді апеляційної інстанції ним будуть понесені судові витрати у вигляді правової допомоги орієнтовано на суму 20000,00грн. Відповідні докази будуть надані до судового засідання по справі.

Також, не погоджуючись з вказаним додатковим рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Зарицька Катерина Юріївна подала апеляційну скаргу у якій просить додаткове рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви представника позивачаОСОБА_2 адвоката Карапетяна Акопа Рубеновича про ухвалення додаткового рішення по справі у повному обсязі.

Вказала, що заявлений розмір не співмірним із складністю справи, надані документи не містять належного розрахунку витрат на правову допомогу та не містять належного підтвердження реальності понесення витрат на правову допомогу.

Зазначає, що спори щодо стягнення заборгованості за договором позики не є новими у судовій практиці національної системи судочинства, і з приводу таких позовів в України вже склалася стала судова практика, концептуально нових рішень Верховним судом не ухвалювалось, а тому адвокат при складанні позову та зібранні доказів, не міг витратити скільки часу, який міг би коштувати 80 000,00 грн.

Вказала, що адвокатом Карапетяном А.Р. фактично заявлявся гонорар у розмірі 80000,00 грн тільки за забезпечення реалізації прав та обов`язків клієнта в цивільному судочинстві по справі, натомість відомості щодо надання інших видів правничої допомоги відсутні, адже не зазначені у акті. Витрати пов`язані на надання професійної правничої допомоги, які зазначені у п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не відносяться до представництва. Відсутній детальний опис виконаних робіт (наданих послуг), згідно з якими можна встановити конкретний обсяг наданої професійної допомоги.

Зазначила, що стягнуті судом витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30000,00 грн є явно завищеними та безпідставними.

У письмову відзиві представник позивача Карапетян А.Р. просить залишити додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02.04.2025 р. без змін, а апеляційну скаргу Відповідача без задоволення.

Зазначив, що судом І інстанції було частково задоволено заяву Позивача про ухвалення

додаткового рішення та замість 80000,00 грн. стягнуто з Відповідача 30000,00 грн. Позивач не згодний з фактично стягнутою судом сумою, проте, відповідну апеляційну скаргу не подавав визнаючи законність судового рішення. Таким чином незрозумілим є аргументації Апелянта 5 аркушах апеляційної скарги де вона зазначає про 80000,00 грн., замість 30000,00 грн. На останньому аркуші апеляційної скарги Апелянт зазначає, що начебто 30000,00грн. також є завищеним та безпідставним. Яка сума на думку Апелянта, з урахування того, що судом І інстанції задоволено позов у повному обсязі є прийнятною Апелянтом не зазначається. У першу чергу, зазначимо, що спір є наслідком невиконання Апелянтом взятих на себе зобов`язань за розпискою. Якби Апелянт зазначені обов`язки виконана, то Позивачу не потрібно було б шукати фахівця у галузі права і судового спору не було б.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої

фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Відповідно до п.9 ч.3 ст.175 ЦПК України позовна заява повинна містити попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Відповідно до п.1.2. Договору про надання правової допомоги №128/24 від 20.09.2024р. (далі- Договір) АБ А.Карапетяна, на умовах даного Договору, зобов`язується надавати Клієнту правові консультації та правову допомогу у судах

всіх інстанцій та юрисдикцій, в правоохоронних органах, перед приватними та державними виконавцями та нотаріусами з питань пов`язаних зі стягненням заборгованості з ОСОБА_1 за розпискою на суму 20000,00дол.США. Відповідно до п.3.1 Договору розмір гонорару (вартості послуг), який Клієнт сплачує АБ А.Карапетяна за цим Договором, визначається Сторонами окремою Додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього Договору. 20.09.2024 р. між АБ А.Карапетяна та ОСОБА_2 було укладено Додаткову угоду №1 до Договору про надання правової допомоги №128/24 від 20.09.2024р. (далі - Додаткова угода). Пунктом 1.1. Додаткової угоди встановлено, що Сторони визначили та встановили, що розмір вартості послуг, що Клієнт сплачує АБ А.Карапетяна за представництво інтересів Клієнта у суді першої інстанції у спорі, зазначеному в пункті 1.2. Договору про надання правової допомоги №128/24 від 20.09.2024 р. становить: в разі задоволення позову Клієнта - 80 000,00грн.; в разі часткового задоволення позову або відмови у задоволенні позову - 40 000,00грн. Пунктом 1.2. Додаткової угоди встановлено, що Клієнт сплачує визначений у п.1.1.

вартість послуг АБ А.Карапетяна на протязі 50 (п`ятидесяти) днів з моменту ухвалення судом першої інстанції рішення по справі та підписання Сторонами акту приймання-передачі наданих послуг. В день ухвалення судом першої інстанції рішення по справі (26.02.2025р.) між

Сторонами було укладено та підписано Акт наданих послуг до Договору про надання правової допомоги №128/24.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників справи, які були належним чином повідомлені про судове засідання, суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 367 ЦПК України вивчив матеріали справи та перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції дійшов до наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду по суті спору відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наявність боргового документа у кредитора свідчить про невиконання боржником своїх зобов`язань за розпискою.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 203 наведеного Кодексу передбачено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Згідно із частинами першою, третьою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

У відповідності до положень статей 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) вказано «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

Матеріалами справи підтверджується та судом у судовому засіданні було встановлено та досліджено оригінал розписки наступного змісту (мовою оригиналу): "Я, ОСОБА_3 прописана АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 выдан Орджоникедзевським РВХМУУМВС Украины в Харьковской области 13 декабря 1996 года беру в долг у ОСОБА_4 , паспорт НОМЕР_2 выдан Коминтерновским РВГУМВСУ в Харьковской области прописка АДРЕСА_2 сумму 20.000дол.США (двадцать тысяч долларов США) обязуюсь вернуть всю суму в срок до 21.09.2021г." (а.с.144 т.1).

Згідно вказаної розписки відповідач зобов`язався повернути борг до 21 вересня 2021 року, однак у зазначений строк позику позивачу не повернув.

Аналізуючи укладений між сторонами договір позики, який оформлено у вигляді розписки, обсяг та зміст прав і обов`язків сторін, які передбачені зазначеним договором позики, суд правильно встановив, що при оформлені розписки відповідач погодився з його умовами, факт передачі грошових коштів здійснено під час оформлення відповідної розписки, що підтверджується її змістом.

Доказів на спростування вказаних обставин відповідачем не надано.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції враховуючи таке.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, оскільки договір позики це односторонній договір, то у відповідача виник обов`язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі відповідно до статті 1049 ЦК України, якою передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22 серпня 2019 року по справі № 369/3340/16-ц за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

У постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №143/280/17 додатково звернуто увагу судів на те, що наявність у позивача боргового документа розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18).

Із наданої позивачем до позовної заяви копії розписки вбачається, що відповідач отримав від нього 20 000 доларів США із зобов`язанням їх повернення 21 вересня 2021 року. Ця розписка підтверджує укладення договору позики між сторонами і отримання останнім коштів у визначеній сумі.

Колегія суддів не може погодитись із доводами апеляційної скарги в тому, що із розписки не вбачається укладення між сторонами саме договору позики.

Як вбачається із дослідженої судом розписки, в ній зазначені прізвище ім`я та по батькові фізичної особи позичальника ОСОБА_1 і прізвище та ініціали фізичної особи позикодавця ОСОБА_2 , а також зазначені такі істотні умови договору як сума та строк позики.

Слід відмітити, що письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що із наданої позивачем розписки вбачаються сторони договору позики, суть договору, оскільки ОСОБА_1 зазначила, що взяла кошти і зобов`язується їх повернути, що свідчить про те, що кошти були взяті у борг тимчасово, строк повернення коштів був визначений сторонами.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо відсутності дати складання розписки, колегія зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції було досліджено розписку в оригіналі, зі змісту якої вбачається, що відповідач зазначила природу правових відносин, яка склалася між сторонами, вказавши, що вона взяла кошти саме в борг, зазначила їх розмір та зобов`язувалася їх повернути позивачу у визначені строки, і з огляду на те, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору та те, що сторони є вільними в укладенні договору, рахується судом як обраний спосіб захисту, тому доводи відповідача про те, що розписка не може бути підтвердженням укладення між сторонами договору позики - судом відкидаються і рахується як спосіб ухилення від виконання грошового зобов`язання.

Також, відповідач не зверталася із позовом про визнання цього договору позики недійсним, не вимагала повернути їй власноручно написану розписку, не зверталася з відповідною заявою до органів поліції щодо підробки її підпису на розписці, так як доказів зворотного суду не надано.

Як було встановлено у судовому засіданні, представником позивача було вказано, що розписка складена власноруч відповідачем 21 вересня 2020 року, строком виконання на один рік до 21 вересня 2021 року. Оскільки позивач не є фахівцем у галузі права, та в момент отримання розписки не звернув уваги на відсутність дати складання, концентруючи свою увагу на наявності дати повернення.

При цьому, у наданій суду заяві від 21.10.2024 року позивач надав письмові відповіді на поставлені представником відповідача питання.

Так, на запитання у який спосіб були передані у розпорядження грошові кошти за розпискою повідомив, що «Грошові кошти у розмірі 20 000,00 доларів США були передані Позивачем Відповідача у борг у готівковій формі!».

На запитання коли та де відбулась передача грошових коштів за розпискою вказав, що «Передача грошових коштів у розмірі 20 000,00дол.США відбувалось 21 вересня 2020 року за адресою АДРЕСА_3 на території швейного цеху, який, наскільки я пам?ятаю орендувала Відповідач».

На запитання для яких потреб необхідні грошові кошти для позичальника за розпискою, повідомив, що «Зі слів позичальника для особистих потреб».

На питання коли (якою датою) складалася розписка, повідомив, що «Розписка складена 21.09.2020 року строком на один рік до 21.09.2021 року».

На запитання чому розписка не має такого реквізиту, як дата написання/укладання, повідомив, шо «Розписка складалася Відповідачем. Саме вона не поставила дату складання».

Отже, вказані обставини позивач також особисто повідомив у судовому засіданні 05.02.2025 року, відповідаючи на питання представника відповідача.

Відповідач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності чи факту не укладання договору позики. Крім того, розписка не містить посилань на будь-які інші правовідносини між сторонами.

Оскільки доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання до суду не надано, борг позивачу не повернуто, позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики є обґрунтованими. Відповідачем не було надано доказів на спростування розміру боргу за договором позики, заявленого позивачем.

Колегія суддів не приймає доводи скарги про те, що розписка написана відповідачем без отримання грошових коштів, оскільки відповідач не спростував складання нею розписки та отримання в борг обумовленої в розписці суми позики, що є його процесуальним обов`язком.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами статей 530, 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У справі, яка переглядається, встановивши, що відповідач взяті на себе договірні зобов`язання не виконав, суд першої інстанції за вимогою позивача дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на його користь суму неповернутих грошових коштів, переданих за договором позики, тобто 20 000 доларів США, що відповідає вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України.

Наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Зазначене також відповідає правовим висновкам, викладеним у постановах Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від); Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 26 вересня 2018 року, справа № 483/1953/16-ц (провадження № 61-33891св18); Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27 червня 2018 року, справа №712/14562/17-ц (провадження № 61-26174ск18).

Отже, наявність у кредитора боргової записки вищевказаного змісту є підтвердженням наявності у нього права вимоги за договором позики, який такою розпискою підтверджується у належній письмовій формі, відсутність дати складання письмової розписки не впливає на її дійсність та правомірність, яка відповідно до ст. 204 ЦК України презумується та ніким не спростована.

Належним чином дослідивши надані сторонами докази, з`ясувавши фактичні обставини справи суд першої інстанції установив справжню правову природу правовідносин сторін, факт передання ОСОБА_1 у позику коштів, невиконання нею зобов`язання з повернення коштів, що підтверджується перебуванням оригіналу розписки у позивача, розрахував розмір заборгованості відповідно до вимог закону та законно й обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_2 .

Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

З наведених підстав судова колегія вважає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Щодо скарги на додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2025 року, колегія суддів зазначає наступне.

Частково задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції покликався на положення ч.3 ст. 141 ЦПК України, враховуючи позицію представника позивача адвоката Карапетяна А.Р., характер виконаної адвокатом роботи, її доцільність, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, та врахувавши письмові заперечення представника відповідача, суд вважає, що зазначені представником позивача адвокатом Карапетяном А.Р. витрати на правничу допомогу в розмірі 80000, 00 грн. є завищеними, а тому дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 30000 грн. витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції.

Колегія суддів не повністю погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Аналогічні висновки наведено також в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Щодо співмірності витрат на правову допомогу слід також ураховувати позицію Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19, відповідно до якої розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Як вбачається з матеріалів справи, адвокатом Адвокатського бюро «А.Карапетяна» Карапетяном А.Р. в інтересах ОСОБА_2 в ході розгляду справи в суді першої інстанції складено позовну заяву на 6-ти арк., відповідь на відзив на 5-ти арк., заяву про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів на 2-х арк., заперечення на клопотання представника відповідача про об`єднання судових проваджень-2 арк., та участь у трьох судових засіданнях в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів.

З урахуванням складності та категорії справи стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 20000,00 доларів США), ціни позову (828900,00 грн), обсягу доказів у справі, складання процесуальних клопотань, вивчення і аналіз матеріалів та судової практики не потребували від професійних адвокатів значних зусиль та витрат часу, тож вартість послуг зі складання процесуальних документів та участь у судових засіданнях заявлено позивачем у сумі 80 000,00 грн, та зменшено судом до 30 000,00 грн, колегія суддів вважає явно завищеною та не є співмірною з вказаними критеріями та обсягом складених документів.

В силу ч.ч. 2, 3, 8 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що сторона, на користь якої ухвалене судове рішення, має право на відшкодування понесених судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу.

До складу витрат на професійну правничу допомогу включаються витрати з оплати винагороди адвоката за здійснення представництва інтересів учасника справи в суді та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Склад і розмір судових витрат входить до предмета доказування у справі, тому особа, яка заявила про витрати на професійну правничу допомогу, має документально підтвердити та довести, що такі витрати є дійсними, необхідними та розумними.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі № 757/16448/17-ц (провадження № 61-48191св18).

Водночас, у разі, якщо понесені особою витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критеріям співмірності, то за обґрунтованим клопотанням іншої сторони суд може зменшити розмір указаних судових витрат.

Отже, з урахуванням обсягу та складності наданих позивачу послуг з правничої допомоги протягом розгляду справи судом першої інстанції, категорії справи, ціни позову, обсягу доказів у справі, кількості та змісту складених процесуальних документів, кількості і тривалості судових засідань, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат колегія суддів вважає за необхідне відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України оскаржуване додаткове рішення суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу - змінити, зменшивши суму витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з 30 000,00 грн до 10 000,00 грн .

Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375,376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Зарицької Катерини Юріївни на додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2025 року задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2025 року залишити без змін.

Додаткове рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2025 року-змінити, зменшивши суму витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 30 000,00 грн до 10 000,00 грн .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 22 вересня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді колегії Ю.М.Мальований.

О.Ю.Тичкова.