Справа №295/7551/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2025 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючого судді Полонця С.М.,

секретаря с/з Лукасевич А.Є.,

за участю позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Богданович М.В.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні гаражем, -

встановив:

Позивач звернувся в суд з даним позовом, в якому просить усунути перешкоди користуванні належним йому гаражем, який знаходиться між домами № НОМЕР_1 та АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_2 знести самовільно встановлений паркан, а також забезпечити можливість вільно та доступно ним користуватися у бідь-який час, а також стягнути з відповідача судові витрати. При цьому, посилається на те, що він є інвалідом першої групи та користується збірно-розбірним гаражем між будинками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 . Близько двох років відповідач ОСОБА_2 , яка проживає по АДРЕСА_3 незаконно встановила паркан між будинками, який позбавляє позивача можливості користуватися своїм гаражем.

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 10.06.2025 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира від 20.06.2025 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та просили його задовольнити, а також не заперечували щодо розгляду справи за відсутності відповідача в заочному порядку.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про час, день та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, відзив на позов не надала, а тому суд вважає за можливе вирішити спір без участі відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача, його представника та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Згідно до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю.

Згідно з частиною другою та пунктом «а» частини четвертої статті 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів, тощо).

Відповідно до частини другої статті 95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Правом на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.

У разі порушення прав інших осіб, право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376, стаття 391 цього Кодексу).

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 4 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14, а також неодноразово була підтримана Верховним Судом, зокрема у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 127/27333/16-ц (провадження № 61-663св18), від 24 липня 2019 року у справі № 369/8107/15-ц (провадження № 61-30914св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 685/1537/17-ц (провадження № 61-13076св19), від 10 червня 2020 року у справі № 127/11492/16-ц (провадження № 61-40353св18).

Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України, а саме: якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб; якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

Розглядаючи позови про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості відповідно до вимог статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та положень частини сьомої статті 376 ЦК України, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об`єкта та чи відмовляється ця особа від такої перебудови.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Отже, позивач зобов`язаний довести факт самочинності будівництва паркану саме відповідачем ОСОБА_2 , докази порушення права позивача та обґрунтованості захисту його прав лише у такий спосіб, як зобов`язання відповідача знести самовільно встановлений паркан, а також забезпечити можливість позивачу вільно та доступно користуватися гаражем у будь-який час.

Згідно із ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю першої групи та з 03.09.1977 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , яка є власником 22/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.12.2022 року.

10.04.2025 року ОСОБА_1 звертався до Житомирського РУП №! ГУНП в Житомирській області із заявою з приводу встановлення ОСОБА_2 паркану між будинками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 є власником 1/6 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 11.09.2015 року.

Як вбачається з листа Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради від 18.07.2023 року, що в архівних матеріалах департаменту містобудування та земельних відносин відсутня інформація стосовно прийнятих Житомирською міською радою рішень відносно позначеної позивачем в графічних матеріалах земельної ділянки. Отже, земельна ділянка, на якій розташований збірно-розбірний гараж, не перебуває у власності ОСОБА_1 та у право користування йому не надана.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, що спірний паркан був збудований саме відповідачем ОСОБА_2 близько двох років тому.

Позивач не довів, що спірний паркан створює перешкоду до доступу до його збірно-розбірного гаража, оскільки суду не надано доказів, що підтверджують такий факт, зокрема Акт інспекції державного архітектурно-будівельного контролю (іншого органу місцевого самоврядування, до компетенції якого відноситься вирішення даного питання) щодо самовільно встановленого паркану на земельній ділянці, яка станом на 1985 рік належала земоренду, тощо.

Кому належить дана земельна ділянка станом на 2025 рік суд не має змоги встановити, оскільки позивачем до позову не долучено відповідних доказів та в ході розгляду справи не заявлялися відповідні клопотання про витребування доказів з метою з`ясування даного питання. Цілком є очевидним, що дана земельна ділянка вже не належить земоренду, оскільки на даний час таких державних (комунальних) органів не існує.

Позивачем до участі в справі не залучався орган місцевого самоврядування, якому на даний час належить земельна ділянка, (або інший власник земельної ділянки) на якій побудований спірний паркан та розташований збірно-розбірний гараж, тому суд також позбавлений можливості з`ясувати дане питання (належності земельної ділянки) в судовому порядку.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 проживає по АДРЕСА_3 , що суперечить інформації з державних реєстрів щодо об`єкта нерухомого майна від 17.06.2025 року та відповіді №1496372 від 19.06.2025 року з Єдиного державного демографічного реєстру, з яких вбачається що відповідач є співвласником житлового будинку по АДРЕСА_1 та зареєстрована за місцем проживання за вказаною адресою.

Крім того, суд звертає увагу на Виписку із протоколу №22 засідання архітектурно-будівельної комісії Житомирського міськвиконкому від 10.11.1985 року, з якої встановлено, що позивач має право встановити розбірний гараж на садибі, яка належить земоренду, а дозволу на користування даною земельною ділянкою йому не було надано. Також не зазначено, на який термін дозволено встановити збірно-розбірний гараж на земельній ділянці, чи продовжувалися ці терміни користування земельною ділянкою з 1985 року і чи має право позивач на даний час користуватися земельною ділянкою.

Не підтверджує вищевикладених обставин і лист Виконавчого комітету Житомирської міської ради від 20.08.2025 року на адресу дружини позивача ОСОБА_3 стосовно переоформлення документів на розміщення тимчасового металевого збірно-розбірного гаража для зберігання транспортного засобу по вул. Родини Гамченків між будинками 6 та АДРЕСА_1 з ОСОБА_1 на сина ОСОБА_5 .

Таким чином, суд прийшов висновку про відмову у задоволені позову у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 82, 141, ч.4 ст. 223, 259, 263, 265, 279, гл.11 розд.3 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні гаражем, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне судове рішення складено 23.09.2025 року.

Позивач: ОСОБА_1 ; місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя: