ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 639/4978/23
Номер провадження 22-ц/818/2150/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Суріна С.В.,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Горобець А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 листопада 2024 року в складі судді Баркової Н.В. по справі № 639/4978/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Автопрайм Плюс» про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, визнання транспортного засобу спільним майном подружжя та визначення часток майна, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Автопрайм Плюс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельна фірма «Автолюбитель» про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, визнання транспортного засобу спільним майном подружжя та визначення часток майна.

Позовна заява мотивована тим, що 20 липня 2021 року між нею та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб.

21 жовтня 2021 року під час шлюбу за спільні кошти вони з ОСОБА_3 придбали автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , право власності на який було зареєстроване за ОСОБА_3 .

Також 04 квітня 2023 року під час шлюбу за спільні кошти вони придбали автомобіль MITSUBISHI LANCER, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , VINJMBSNCY4A8U005868, право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_3 .

У подальшому шлюбні відносини між сторонами припинилися, вони почали проживати окремо, не спілкуються, спільного побуту не ведуть.

Згодом вона дізналася про те, що ОСОБА_3 без її відома, дозволу і згоди 21 січня 2023 року уклав з ТОВ «Автопрайм Плюс» договір комісії №VX00109/01/2023, за яким комісіонер зобов`язався за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від його імені один/або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу VOLKSWAGEN PASSAT, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN- НОМЕР_2 , за ціною не нижче узгодженої сторонами, а саме: 49 000,00 грн.

24 січня 2023 року на підставі вказаного договору комісії між ТОВ «Автопрайм Плюс» та ОСОБА_2 без її відома, дозволу і згоди був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу VOLKSWAGEN PASSAT, 2012 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , за 49 000,00 грн.

Крім того, 25 квітня 2023 року ОСОБА_3 без її відома, дозволу і згоди уклав з філією № 6 ТФ «Автолюбитель» договір комісії № 5755/23/002393, за яким комісіонер зобов`язався за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від його імені один/або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу MITSUBISHI LANCER, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , за ціною не нижче узгодженої сторонами, а саме 32 180,06 грн.

26 квітня 2023 року на підставі вказаного договору комісії між філією № 6 ТФ «Автолюбитель» та ОСОБА_4 без її відома, дозволу і згоди був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу MITSUBISHI LANCER, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , за 32 180,60 грн.

Зазначила, що всі вищевказані договори комісії та купівлі-продажу укладалися тільки ОСОБА_3 та третіми особами - контрагентами, які діяли недобросовісно, без її відома. ОСОБА_3 ніколи не вказував їй про намір продати транспортні засоби, не повідомляв, коли саме він продав автомобілі, не надавав жодних грошових коштів від продажу автомобілів, вона ніколи не надавала йому дозволу і згоди на продаж вищевказаних транспортних засобів. Окрім того, продаж автомобілів здійснено не за ринковою ціною, а за дуже заниженою, на яку вона б не погодилась.

Отже, оскільки вищевказані автомобілі набуті за спільні кошти під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, то неотримання згоди іншого з подружжя при відчуженні такого майна є порушенням вимог статей 60, 61, 63 СК України і підставою для визнання недійсними договорів купівлі-продажу.

Просила визнати недійсними договори купівлі-продажу автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT, номерний знак НОМЕР_1 , від 24 січня 2023 року та автомобіля MITSUBISHI LANCER, номерний знак НОМЕР_3 , від 26 квітня 2023 року, визнати вказані транспорті засоби спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , її частка в яких становить 1/2.

У вересні 2023 року ОСОБА_1 подала заяву про зміну предмету позову, в якій вказала, що автомобіль MITSUBISHI LANCER, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , 24 серпня 2023 року відчужений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу. Доповнила раніше заявлені позовні вимоги вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу MITSUBISHI LANCER, 2007 року випуску, від 24 серпня 2023 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 15 листопада 2023 року було прийнято до розгляду позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ТОВ «Автопрайм Плюс», ТОВ «Торгівельна Фірма «Автолюбитель», ОСОБА_5 про визнання договорів купівлі-продажу транспортних засобів недійсними, визнання транспортних засобів спільним майном подружжя та визначення часток майна, залучивши до участі у справі в якості співвідповідача - ОСОБА_5 .

29 грудня 2023 року ОСОБА_1 через представника подала заяву про відмову від частини позовних вимог щодо визнання недійсними договорів купівлі - продажу транспортного засобу марки MITSUBISHI LANCER, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , від 26 квітня 2023 року та 24 серпня 2023 року і визнання вказаного транспортного засобу спільним майном подружжя, її частка в якому складає 1/2.

У зв`язку з відповідною заявою представника позивача ухвалою суду від 17 січня 2024 року провадження у справі закрито в частині позовних вимог до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ТОВ «Торгівельна Фірма «Автолюбитель» про:

- визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу марки MITSUBISHI LANCER, 2007 року випуску, колір Бежевий, реєстраційний номер НОМЕР_4 , VIN- НОМЕР_5 , від 26 квітня 2023 року № 5755/23/002387 укладеного між ТОВ «Торгівельна Фірма «Автолюбитель» та ОСОБА_4 недійсним;

- визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу марки MITSUBISHI LANCER, 2007 року випуску, колір Бежевий, VIN - НОМЕР_5 , від 24 серпня 2023 року № 6350/2023/4014474, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в територіальному сервісному центрі № 6350 РСЦ ГСЦ МВС недійсним;

- визнання вказаного транспортного засобу спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та визначення частки ОСОБА_1 .

Таким чином, з урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд:

- визнати договір купівлі - продажу транспортного засобу марки «VOLKSWAGEN PASSAT», 2012 року випуску, колір червоний, VIN -1 НОМЕР_6 , номерний знак НОМЕР_1 , від 24 січня 2023 року № VX00109/01/2023, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автопрайм Плюс» та ОСОБА_2 недійсним;

- визнати, що транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN PASSAT», 2012 року випуску, колір червоний, VIN - НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_1 , є спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , і її частка становить 1/2 частину;

- стягнути з ОСОБА_3 на її користь витрати по оплаті професійної правничої допомоги та судового збору.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 листопада 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 20 000,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 не міг і не повинен був припускати, що спірний автомобіль є спільним сумісним майном подружжя, і доказів недобросовісності його дій не надано, тож договір купівлі-продажу автомобіля не підлягає визнанню недійсним. Крім того, позивачкою не ставиться вимога про повернення такого майна або компенсацію його вартості, лише про визнання права власності в порядку розподілу майна на половину автомобіля, який є неподільною річчю, що не може бути визнано в даному випадку ефективним способом захисту її прав без відповідної реституції і покладає надмірний тягар на добросовісного набувача ОСОБА_2 , добросовісність якого під час розгляду справи не спростована.

На вказане рішення суду 04 лютого 2025 року адвокат Сурін С.В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд переклав тягар доказування на позивачку, не прийняв до уваги, що договір комісії та договори купівлі-продажу автомобіля укладалися тільки ОСОБА_3 та третіми особами-контрагентами, які діяли недобросовісно, без її відома та згоди, відповідач ніколи не вказував їй про наміри продати транспортні засоби, не повідомляв про дату продажу, не надавав коштів від продажу. Крім того, продаж автомобілів відбувся за заниженою ціною. Відповідач не є добросовісним набувачем, в матеріалах справи немає доказів того, що він не міг знати, що транспортний засіб знаходиться у спільній власності, та намагався перевірити ці ризики. Судом застосовано правові позиції Верховного Суду, які не є релевантними до даної справи, та не застосовано висновки у подібних справах щодо недійсності правочину, вчиненого без згоди співвласника майна. При вирішенні питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу судом не враховано, що розмір судових витрат завищений, не відповідає дійсним процесуальним діям і послугам адвоката.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 18 вересня 2025 року надіслані апеляційним судом на адреси учасників справи.

ОСОБА_1 отримала поштою 13 березня 2025 року (а.с. 53 том 4).

Представник ОСОБА_1 адвокат Сурін С.В. отримав в електронному кабінеті 06 березня 2025 року (а.с. 45 том 4).

ОСОБА_3 отримав поштою 11 березня 2025 року (а.с. 50 том 4).

Судова повістка на ім`я ОСОБА_2 повернута на адресу апеляційного суду з відміткою від 12 березня 2025 року «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с. 48-49 том 4).

Представник ОСОБА_2 адвокат Горобець А.А. отримала в електронному кабінеті 06 березня 2025 року (а.с. 46 том 4).

Судова повістка на ім`я ТОВ «Автопрайм Плюс» повернута на адресу апеляційного суду з відміткою від 13 березня 2025 року «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с. 54-55 том 4).

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Суріна С.В., який підтримав апеляційну скаргу, представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Горобець А.А., яка проти скарги заперечувала, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі з 20 липня 2021 року (а.с. 10 том 1).

Під час шлюбу 21 жовтня 2021 року на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу 6341/2021/2867871 ОСОБА_3 придбав автомобіль «VOLKSWAGEN PASSAT», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , право власності на який було зареєстровано за ним. Згідно договору за домовленістю сторін ціна транспортного засобу склала 20 000,00 грн (а.с. 14, 63, 115 том 1).

21 січня 2023 року ОСОБА_3 уклав з ТОВ «Автопрайм Плюс» договір комісії №VX00109/01/2023. Відповідно до п. 1.1. вищевказаного договору комісії, Комісіонер зобов`язується за дорученням Комітента за комісійну плату вчинити за рахунок Комітента від свого імені один/або декілька правочинів, щодо продажу транспортного засобу «VOLKSWAGEN PASSAT», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN- НОМЕР_2 , за ціною не нижче узгодженої сторонами, а саме: 49 000,00 грн (а.с. 15, 42, 64, 117 том 1).

24 січня 2023 року між продавцем ТОВ «Автопрайм Плюс», який діяв на підставі договору комісії, та покупцем ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу №VX00109/01/2023. Відповідно до п. 1.1. вказаного договору продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб «VOLKSWAGEN PASSAT», 2012 року випуску, колір червоний, VIN- НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_7 , номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований за власником транспортного засобу 21 жовтня 2021 року. Згідно з п. 3.1. вищевказаного договору за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 49 000,00 грн (а.с. 16, 43, 65, 116 том 1).

Згідно інформації ТСЦ МВС № 6341 від 16 червня 2023 року вказані вище договір комісії № VX00109/01/2023 та договір купівлі-продажу транспортного засобу № VX00109/01/2023 стали підставою для перереєстрації 02 лютого 2023 року транспортного засобу «VOLKSWAGEN PASSAT», 2012 року випуску, VIN- НОМЕР_2 на ОСОБА_2 (а.с. 13 том 1).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина 1 статті 70 СК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Статтями 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи питання про недійсність правочину судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Статтею 216 ЦК України передбачено правові наслідки недійсності правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину.

Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка в загальному вигляді передбачена абзацом 2 частини 1 статті 216 ЦК України.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

У частинах 1, 2 статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини 4 статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (стаття 65 СК України).

Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).

Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина 3 та 4 статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2022 року в справі № 645/995/17 (провадження № 61-905св20), з посиланням на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), вказано, що:

«пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини 2 статті 369 ЦК України та частини 2 статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-3058цс16. Водночас із зазначеної постанови випливає, що для визнання договору недійсним суду слід також встановити недобросовісність того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна. Велика Палата Верховного Суду вважає, що положення частини 2 статті 369 ЦК України та частини 2 статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від зазначеного висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-3058цс16.

Сформульовані вище висновки частково не узгоджуються з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, наведеного в зазначеній постанові, шляхом уточнення, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором».

Вказані висновки у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 314/4732/19, провадження № 61-13092св21, від 31 травня 2023 року у справі № 705/4675/18, провадження № 61-670св23.

Розвиваючи висновок, сформульований у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 96).

З огляду на викладене, до обставин, які підлягають доказуванню сторонами та встановленню судами в справах про визнання правочину щодо розпорядження спільним майном подружжя недійсним з підстав неотримання згоди іншого з подружжя на укладення правочину, належить обставина добросовісності (або недобросовісності) третьої особи (контрагента за таким договором). Водночас добросовісним вважатиметься такий контрагент, який не знав та не міг знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

У справах про визнання правочину щодо розпорядження спільним майном подружжя недійсним з підстав неотримання згоди іншого з подружжя на укладення правочину розподіл тягаря доказування здійснюється таким чином:

- позивач має довести належність майна, яке є предметом оспорюваного правочину, до об`єктів права спільної сумісної власності;

- відповідач (інший з подружжя), у свою чергу, з урахуванням підстав позову (невчинення іншим з подружжя дій, спрямованих на отримання згоди позивача на розпорядження спільним майном) та положень частини 4 статті 81 ЦПК України має довести обставину наявності згоди позивача на укладення правочину щодо розпорядження спільною сумісною власністю подружжя;

- докази на підтвердження або спростування обставини добросовісності контрагента за оспорюваним правочином подаються як позивачем, так і безпосередньо цим контрагентом.

Відповідне тлумачення надано у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 345/596/22, провадження № 61-9799св23.

У справі, що переглядається, судом встановлено, що автомобіль марки «VOLKSWAGEN PASSAT», 2012 року випуску, колір червоний, номерний знак НОМЕР_1 , придбано ОСОБА_3 та зареєстровано на своє ім`я під час його перебування у шлюбі з ОСОБА_1 .

Під час судового розгляду ОСОБА_3 не спростував презумпцію спільної сумісної власності подружжя, а тому вказаний автомобіль був об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За договором купівлі-продажу транспортного засобу від 24 січня 2023 року № VX00109/01/2023 між ТОВ «Автопрайм Плюс» та ОСОБА_2 спірний автомобіль продано ОСОБА_2 . Згоду на укладення цього договору ОСОБА_1 не надавала.

Укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди іншого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в разі встановлення обставини, що контрагент за таким договором діяв недобросовісно, зокрема, знав чи за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності.

Тобто можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності подружжя, залежить від встановлення недобросовісності відповідача ОСОБА_2 - контрагента за таким договором.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 укладав договір купівлі-продажу автомобіля з ТОВ «Автопрайм Плюс», який діяв на підставі договору комісії з ОСОБА_3 . При укладенні оспорюваного договору жодних відомостей про те, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, не було, та покупець не був зобов`язаний перевірити це питання. Доказів щодо існування між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 будь-якого родинного зв`язку, дружніх чи інших стосунків, які б свідчили про наявність у останнього можливості знати чи достовірно припускати перебування спірного автомобіля у спільній власності подружжя, суду не надано. Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що контрагент ОСОБА_2 був позбавлений можливості отримати інформацію щодо наявності спільної сумісної власності на транспортний засіб. Сам транспортний засіб був зареєстрований саме за ОСОБА_3 . Наведене підтверджує добросовісність контрагента за оспорюваним договором купівлі-продажу транспортного засобу.

З урахуванням фактичних обставин справи, встановлених судами, відсутні підстави, які б свідчили про недобросовісність ОСОБА_2 та недійсність договору купівлі-продажу спірного автомобіля, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що суд переклав на неї тягар доказування, колегія суддів вважає безпідставними, адже, як вже зазначалось, докази на підтвердження або спростування обставини добросовісності контрагента за оспорюваним правочином подаються як позивачем, так і безпосередньо цим контрагентом. Будь-яких доказів недобросовісності відповідача на підтвердження своїх позовних вимог позивачка не надала.

Посилання позивачки на продаж автомобіля, на її думку, за заниженою ціною, не можуть бути взяті до уваги, адже не підтверджують недобросовісності набувача і його обізнаності про перебування автомобіля у спільній власності. Ціна автомобіля і вартість продажу не мають значення для вирішення цієї справи, оскільки вимог про компенсацію вартості майна позивачка не заявляла.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) щодо того, що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору, колегія суддів не бере до уваги з огляду на те, що у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 Велика Палата Верховного Суду відступила від вказаних висновків шляхом уточнення, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором.

Інші постанови Верховного Суду, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі (а.с. 10 том 4), зазначаючи про їх помилкове незастосування судом першої інстанції, також ґрунтуються на висновках, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, без урахування відступу у подальшому від цієї позиції постановою від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, тож їх незастосування судом першої інстанції є обґрунтованим.

Разом з тим, колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачкою обрано неефективний спосіб захисту своїх прав, оскільки нею лише заявлена вимога про визнання права власності в порядку розподілу майна на половину автомобіля, а не про повернення такого майна або компенсацію його вартості.

Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19, провадження № 14-40цс21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)).

В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала.

Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

У даній справі позивачка пред`явила позов, зокрема, про визнання за нею права власності на 1/2 частку у спірному майні подружжя з метою повернення собі майнових прав, тож ефективним способом захисту її прав може бути визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позивачка не заявляла вимог та не вчиняла дій для отримання грошової компенсації вартості її частки в майні, хоча й не позбавлена можливості звернутися до суду з відповідним позовом, і для цього не є необхідним визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля.

Натомість окрема вимога про визнання автомобіля об`єктом спільної сумісної власності подружжя дійсно не є ефективним способом захисту прав позивачки, адже при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, провадження № 14-22цс20).

Разом з тим, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 є недоведеними, що й стало підставою для відмови у задоволенні позову, вищевказані висновки суду першої інстанції щодо способів захисту прав не вплинули на правильність вирішення справи.

Оскільки рішення суду перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення по суті спору ухвалено судом з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про незгоду з рішенням суду в частині стягнення з неї витрат на правничу допомогу колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, інтереси ОСОБА_2 представляла адвокат Горобець А.А. на підставі договору № 26/12/23 про надання професійної правничої допомоги від 26 грудня 2023 року та ордерів серія АН № 1315960 від 26 грудня 2023 року і серія АН № 1352204 від 05 серпня 2024 року (а.с. 11, 128, 136 том 2).

Пунктом 2 додаткової угоди № 1 до договору про надання професійної правничої допомоги від 26 грудня 2023 року передбачено, що загальна вартість послуг адвоката складає 20 000,00 грн, оплата здійснюється під час підписання цього додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 26 грудня 2023 року, гонорар сплачується готівкою (а.с. 132 том 2).

З попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат та акту приймання-передачі наданих послуг № 1 за вказаним договором від 05 серпня 2024 року вбачається, що ОСОБА_2 прийняв від адвоката Горобець А.А. послуги з надання професійної правничої допомоги, що включає в себе: консультація клієнта та з`ясування відомих обставин справи протягом 3 годин, збирання доказів у справі протягом 5 годин, опрацювання законодавства, що регулює спірні правовідносини, вивчення судової практики, формування правової позиції протягом 7 годин, аналіз судової практики протягом 5 годин, підготовка процесуальних документів по справі протягом 5 годин, виготовлення копій документів для суду та сторонам, засвідчення їхньої відповідності оригіналам протягом 3 годин, судове представництво (орієнтовно не менше 5 судових засідань), мінімум 5 годин, загальна вартість послуг становить 20 000,00 грн (а.с. 133, 134 том 2).

На підтвердження оплати ОСОБА_2 послуг адвоката Горобець А.А. у розмірі 20 000,00 грн на підставі договору від 26 грудня 2023 року та додаткової угоди від 26 грудня 2023 року надано копію товарного чека № 1 від 26 грудня 2023 року (а.с. 135 том 2).

Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

Матеріалами справи дійсно підтверджується надання адвокатом Горобець А.А. правничої допомоги ОСОБА_2 у вигляді участі у судових засіданнях: 17 січня 2024 року, що тривало з 12:17 до 12:42, 17 квітня 2024 року - з 11:33 до 12:21, 30 травня 2024 року - з 11:12 до 11:30 та 11 листопада 2024 року з 11:35 до 12:22, рішення суду оголошено о 13:31. Тобто, адвокат брала участь у чотирьох судових засіданнях, що тривали менше години кожне.

Відзиву на позов та інших заяв по суті справи від ОСОБА_2 чи його представниці не надходило, письмові докази ними не подавались, тож надання адвокатом Горобець А.А. послуг щодо збирання доказів, підготовки процесуальних документів по справі, виготовлення копій документів для суду та сторонам, засвідчення їхньої відповідності оригіналам, що вказані в акті приймання-передачі послуг, не підтверджується матеріалами справи.

З урахуванням складності та категорії справи, обсягу доказів, наявності сталої судової практики, колегія суддів вважає, що формування правової позиції у справі не вимагало від професійного адвоката значних витрат часу та зусиль.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що розмір витрат на послуги адвоката, про відшкодування яких просить відповідач (20 000,00 грн), не відповідає обсягу виконаної роботи та витраченому адвокатом часу.

Отже, враховуючи, що позов ОСОБА_1 залишено без задоволення, з урахуванням обсягу та складності наданих відповідачу ОСОБА_2 послуг з правничої допомоги протягом розгляду справи, категорії справи, обсягу доказів, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу підлягає зміні зі зменшенням розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , з 20 000,00 грн до 5000,00 грн.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

Зважаючи на те, що рішення суду змінено лише в частині судових витрат, підстав для перерозподілу судового збору за подачу апеляційної скарги у суду апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 листопада 2024 року змінити, зменшивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 20 000,00 грн до 5000 (п`ять тисяч) грн 00 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина