Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.09.2025 Справа №951/55/25 Провадження №2/607/2044/2025

місто Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Герчаківської О. Я.,

за участю секретаря судового засідання Баб`як Н. О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про примусове виселення,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкоди у здійсненні їй права користування та розпорядження своїм майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення відповідача у справі ОСОБА_2 із вказаної квартири.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить двохкімнатна квартира по АДРЕСА_2 , на підставі Договору дарування квартири, посвідченого Першою тернопільською державною нотаріальною конторою 20 жовтня 2005 року, реєстраційний № 1-4362. У вказаному житловому приміщені тривалий час проживає відповідач ОСОБА_2 , який своїм проживанням у квартирі створює позивачці перешкоди у користуванні власністю, оскільки самовільно змінив замки, зачиняється, дверей нікому не відчиняє, ніде не працює, не сплачує комунальні послуги. Світло, газ, водопостачання та водовідведення, опалення квартири сплачує виключно позивачка. Субсидії ОСОБА_3 не може оформити, тому що відповідач не надає жодної інформації про свої заробітки і матеріальний стан. В червні 2024 року з позивачки згідно судового наказу у справі № 607/11862/21 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області на користь КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» проведено примусове стягнення заборгованості на суму 39 206,10 грн та 227,00 грн судового збору. Така поведінка відповідача ставить позивачку щорічно в скрутне матеріальне становище.

Зважаючи на вищенаведені обставини та положення закону, ОСОБА_3 просить суд усунути перешкоди у здійсненні їй права користування та розпорядження своїм майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення відповідача у справі ОСОБА_2 із зазначеної квартири.

Ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області Чапаєва Р. В. від 27 січня 2025 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про примусове виселення передано на розгляд Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області за підсудністю.

18 лютого 2025 року було здійснено автоматизований розподіл судової справи між суддями, яким головуючим суддею визначено суддю Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області Герчаківську О. Я.

Ухвалою судді від 19 лютого 2025 року відкрито провадження у цивільній справі №951/55/25; постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

03 червня 2025 року судом зареєстровано клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката Репеха Б. Г. про долучення копії відповіді ГУНП в Тернопільській області.

27 червня 2025 року через систему «Електронний суд» представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Алексенко С. Л. подав відзив на позовну заяву у якому просить відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі. На обґрунтування відзиву вказує, що кооперативна квартира була надана батькам відповідача та позивачки ще у 1974 році. ОСОБА_2 з народження проживає в даній квартирі та жодного іншого житла у власності чи користуванні не має, що підтверджується Інформаційною довідкою з ДРРП №432791226 від 25 червня 2025 року. В свою чергу, ОСОБА_3 ще у 1990-х роках почала активно їздити до Республіки Італія, а з 2004 року вже постійно там проживає та повертається в Україну не часто, лише на короткі періоди. Окрім цього, ОСОБА_3 після реєстрації шлюбу у 1995 році виїхала зі квартири АДРЕСА_3 та проживала з чоловіком та дітьми в АДРЕСА_4 . Матір сторін - ОСОБА_4 також з 1995 року не проживала у квартирі АДРЕСА_3 , а постійно мешкала у належному їй приватному будинку АДРЕСА_5 . Вказаний будинок матір також передала у власність сестри відповідача - ОСОБА_3 , що підтверджується Інформаційною довідкою з ДРРП № 432825653 від 25 червня 2025 року. Батько сторін - ОСОБА_5 помер у 1996 році. Тобто, в спірній квартирі АДРЕСА_3 з кінця 1990-х років проживав виключно відповідач зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_6 та дочками ОСОБА_7 , 2001 року народження, та ОСОБА_8 , 2004 року народження. Дані обставини підтверджуються також в рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 грудня 2004 року по справі №2-3499/2004, яким було відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні позову про встановлення порядку користування житлом. Із долученого договору дарування від 20 жовтня 2005 року слідує, що дана квартира до травня 2005 року не була приватизована та мала статус кооперативної. Тобто, лише у 2005 році матір сторін ОСОБА_4 оформила своє право власності на дану кооперативну квартиру та отримала Свідоцтво про право власності на квартиру, видане виконкомом Тернопільської міської ради 13 травня 2005 року. Таким чином, як до реєстрації права власності на дану квартиру в травні 2005 року, так і після цього, ОСОБА_4 був відомий той факт, що у ній проживає її син з невісткою та внучками та нею не заперечувалася дана обставина.

Оскільки відповідач майже не спілкувався зі своєю матір`ю, то йому взагалі не було відомо про реєстрацію квартири за матір`ю, як і про те, що матір в подальшому цю квартиру подарувала його сестрі позивачці ОСОБА_3 . Про те, що власником квартири стала саме ОСОБА_3 , відповідач дізнався уже значно пізніше, коли почав отримувати квитанції для оплати комунальних послуг від обслуговуючих організацій в яких зазначалося, що власником квартири є ОСОБА_3 . В свою чергу, проживаючи протягом свого життя в даній квартирі ОСОБА_2 неодноразово здійснював поточні ремонти квартири, поміняв ламінат, сантехніку, здійснив заміну вікон з дерев`яних на металопластикові, встановив нові вхідні двері, придбав необхідні для комфортного проживання меблі. Також відповідач сплачував та сплачує комунальні платежі по мірі можливості. Дійсно, час від часу виникали борги зі сплати комунальних послуг, особливо за опалення в зимові місяці, у зв`язку із відсутністю у ОСОБА_2 постійних доходів. Єдиний факт примусового стягнення ВАТ «Тернопільміськтеплокомуненерго» боргу за опалення у 2024 році не може свідчити про недобросовісне використання відповідачем квартири, оскільки як зараз так і у попередні роки, він завжди самостійно погашав наявну заборгованість при її виникненні.

Щодо надання доступу до квартири дочці позивачки чи іншим особам, то ОСОБА_2 може надати такий доступ лише у своїй присутності, оскільки в даній квартирі знаходять виключно особисті речі відповідача та його дружини. Таким чином, жодних передумов та реальної необхідності у застосуванні до ОСОБА_2 такого крайнього методу як примусове виселення з квартири у ОСОБА_3 не має.

Позивачка вже більше 20 років постійно проживає в Республіці Італія, має у своїй власності в Україні житловий будинок в селі Яструбове, дану квартиру в м. Тернополі, та має в користуванні квартиру в смт. Козова, але хоче позбавити свого рідного брата ОСОБА_2 єдиного доступного йому місця проживання. Протягом останніх 20 років ОСОБА_3 не проявляла інтересу до вказаної квартири, жодним чином її не утримувала, не оплачувала комунальні послуги, окрім одного разу у 2024 року, коли її рахунки були заблоковані виконавчою службою. З іншої сторони відповідач протягом всього життя проживає в даній квартирі зі згоди ще її попередньої власниці ОСОБА_4 , повністю її утримує, робить ремонти, проводить заміну вікон, дверей, сантехніки, лічильників, сплачує комунальні послуги, не порушує правил співжиття з іншими сусідами, а тому немає жодних правових підстав позбавляти його права користування єдиним доступним йому житлом.

Суд протокольною ухвалою від 14 серпня 2025 року, без оформлення окремого документу, постановив закрити підготовче судове засідання та розпочав розгляд справи по суті, ухвала занесена до протоколу судового засідання.

Представник позивачки ОСОБА_3 адвокат Репеха Б. Г. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги своєї довірительки у повному обсязі, просив їх задовольнити. Пояснював, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_2 , який не сплачує комунальні послуги, чим увів позивачку у важке матеріальне становище. Банківська картка ОСОБА_3 була заблокована, вона змушена була внести значну суму коштів для того, щоб погасити борги, які накопичив відповідач, споживаючи житлово-комунальні послуги без їх оплати. ОСОБА_3 не може в законний спосіб володіти своїм майном, бо ОСОБА_2 змінив замок, що і стало причиною звернення позивачки до суду.

Відповідач ОСОБА_2 , його представник адвокат Алексенко С. Л. позовних вимог не визнали, просили відмовити позивачці у задоволенні позову з підстав, наведених у відзиві. ОСОБА_2 пояснював, що ОСОБА_3 є його рідною сестрою, однак вони тривалий час не спілкуються і не родичаються. У квартирі АДРЕСА_1 , відповідач проживає з народження, іншого житла не має, «дача» залишилася сестрі. ОСОБА_2 визнає, що він дійсною сплачував комунальні платежі не в повному обсязі, що пов`язано з відсутністю у нього роботи. Водночас всі сплачені ним кошти перераховувались на особовий рахунок ОСОБА_3 , а зараз ОСОБА_9 , про що в нього є квитанції. Цим житлом, окрім відповідача, ніхто не користується і не проявляє до нього інтересу, ОСОБА_2 провів там ремонтні роботи, підтримує чистоту і порядок. Відповідач підтвердив, що він замінив замок після того, як двері квартири було самоправно вибито, однак надалі, ні ОСОБА_3 , ні її представник не приходили до квартири, перешкод у праві власності позивачки ОСОБА_2 не чинить.

Суд, дослідивши письмові докази у справі, надані в обґрунтування позову, встановив наступне.

Як вбачається з копії паспорту громадянина України ОСОБА_3 , серія НОМЕР_1 , виданого 07 березня 2018 року Козівським РС УДМС України в Тернопільській області, та Витягу з реєстру Купчинецької територіальної громади № 2023/003082071 від 19 квітня 2023 року, позивачка зареєстрована в АДРЕСА_5 .

20 жовтня 2005 року ОСОБА_4 (Дарувальник) та ОСОБА_3 (Обдаровувана) уклали Договір дарування про таке: Дарувальник подарував, а Обдаровувана прийняла належну ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . Вказана квартира двокімнатна, загальна площа 46,4 кв.м., житлова 32,2 кв.м. цей договір посвідчено Шморгай Т. В., державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі 1-4362, що також слідує із Витягу з Державного реєстру правочинів № 1625558 від 20 жовтня 2005 року, номер правочину: 905491, який сформовано державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Шморгай Т. В.

20 жовтня 2005 року державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Шморгай Т. В. складено довідку № про те, що згідно Єдиного реєстру заборон, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_4 , під забороною не перебуває, що також підтверджується Витягом з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 5190139 від 20 жовтня 2005 року, який сформовано державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори Шморгай Т. В.

Згідно витягу з будинкової книги, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в АДРЕСА_2 , зареєстрований з 20 березня 1990 року

21 листопада 2005 року начальником Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації О. В. Гнатюк зареєстровано за ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_6 , на праві приватної власності на підстав договору дарування квартири, посвідченого Першою тернопільською держнотконторою 20 жовтня 2005 року за реєстром № 1-4362 і записано в реєстрову книгу за № 49641.

14 червня 2024 року директором КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР А. Чумак складено довідку № 1619/18 для Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального Міністерства юстиції про те, що заборгованість за послуги з централізованого опалення боржника ОСОБА_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , згідно судового наказу у справі № 607/11862/21 від 06 серпня 2021 року, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області в сумі 39 206,10 грн та судового збору в сумі 227,00 грн, погашена повністю станом на 14 червня 2024 року.

За змістом інформації АТ «УКРПОШТА» 28 травня 2024 року ОСОБА_3 оплатила на рахунки КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР 22 000,00 грн та 15 500,00 грн (адреса: Довженка,11/46), а також позивачка понесла витрати зі сплати за воду та стоки в сумі 6 571,00 грн, адреса: АДРЕСА_2 , що слідує із квитанції № 5 від 19 квітня 2024 року КП «Тернопільводоканал». Окрім того, ОСОБА_9 через АТ КБ «Приватбанк» оплачувала на рахунок КПТМ «Тернопільміськтеплокомуненерго» ТМР 15 000,00 грн, ОСОБА_3 через АТ «УКРПОШТА» несла витрати квітні 2024 року за електропостачання та газопостачання у сумах 3 747,00 грн та 3 351,00 грн.

Довіреністю від 02 травня 2024 року, місто Рим Італійська Республіка, Тринька Наталія уповноважила ОСОБА_9 , в тому числі, розпоряджатися та користуватися з правом здачі в оренду (без права на продаж, дарування, застави) належним їй нерухомим майном, зокрема квартирою АДРЕСА_1 . 02 травня 2024 року ця довіреність посвідчена Кульчицькою О. Л., першим секретарем з консульських питань Посольства України в Італійській Республіці, зареєстрована в реєстрі за № 570/4-1769, що підтверджується і Витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей № 52781585 від 17 травня 2024 року, який надав приватний нотаріус Боднарук В. Б., Тернопільська область.

29 травня 2025 року за № 77135-2025 від Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області на адресу ОСОБА_10 було скеровано відповідь на її звернення № 20382 від 05 травня 2025 року. В ході проведення перевірки встановлено, що заявниця скаржиться на свого дядька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який не покидає квартиру по АДРЕСА_2 . Вжитими заходами здійснювалось відвідування квартири за цією адресою, проте дверей квартири ніхто не відчинив, через зачинені двері ОСОБА_2 повідомив, що покидати вказане помешкання не буде, оскільки проживає там тривалий час. Заявниці надано консультацію щодо подальших дій у цивільно-правовому полі шляхом судових розглядів.

За змістом інформації про особистий кабінет, станом на 26 червня 2025 року по АДРЕСА_2 , власником рахунку платника є ОСОБА_9 , оплату послуг проведено на 1 186,90 грн, залишок 9 899,60 грн.

ОСОБА_2 надав до відзиву інформацію по оплатах з АТ «УКРПОШТА» за 29 березня 2024 року на суму 251,00 грн (газ розподіл), за 26 жовтня 2023 року на суму 601,00 грн (газ розподіл), за 29 березня 2024 року на суму 80,00 грн (ТОВ «ГК «НАФТОГАЗ УКРАЇНИ»), за 26 жовтня 2023 року на суму 330,00 грн (ТОВ «ГК «НАФТОГАЗ УКРАЇНИ»), за 21 січня 2025 року на суму 100,00 грн (ТОВ «ГК «НАФТОГАЗ УКРАЇНИ»), за 21 січня 2025 року на суму 1 611,00 грн (газ розподіл), де платником вказана ОСОБА_3 , однак відповідач стверджує, що оплати проведено ним.

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 432791226 від 25 червня 2025 року, підтверджується, що ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , не має зареєстрованого права власності, іншого речового права, іпотеки, обтяження.

За змістом Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 432825653 від 25 червня 2025 року, ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що в АДРЕСА_5 .

23 грудня 2004 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області вирішено спір у справі № 2-3499/2004, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , третя особа - житлово-експлуатаційна контора № 13, про встановлення порядку користування житлом відмовлено. Суд виснував, що жилі приміщення в квартирі АДРЕСА_1 , порядок користування якою просить встановити позивач, не є ізольованими, суд вважає, що вони не можуть бути предметом найму жилого приміщення, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Отож, до виниклих між сторонами правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У контексті рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE" викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.

ЄСПЛ констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займаного або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 40, 41, 42, 43 ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року).

З урахуванням того, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою (постанова Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 953/3382/23).

Суд встановив, що виниклий спір має місце між власником житла за адресою: АДРЕСА_2 , яким з 20 жовтня 2005 року є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який там проживає тривалий період часу. Позивачка приходиться рідною сестрою відповідачу, що сторонами не заперечується, однак вони тривалий час не спілкуються та не родичаються. Відповідач проживає у житлі за вищевказаною адресою з народження, в ньому також мешкали його колишня дружина, діти, і з приводу порядку користування ним вже виникали спори між попереднім власником майна ОСОБА_4 матір`ю сторін, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , що судом описано вище. Водночас з часу набуття ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , відповідач не змінював місця проживання і продовжує мешкати за цією адресою. ОСОБА_2 покликається на те, що не був обізнаний про перехід права власності від своєї матері до сестри, вони йому про це не повідомляли, однак він зрозумів, що це відбулося з квитанцій про оплату комунальних послуг, де було вказано анкетні дані позивачки. ОСОБА_3 в цьому житлі не проживає з 90-х років, не зареєстрована у квартирі. Натомість ОСОБА_2 підтримує порядок і чистоту у квартирі, здійснював ремонтні роботи, оплачував комунальні платежі, хоча і не в повному обсязі, що пов`язано із відсутністю у нього роботи, однак всі документи оформлені на позивачку, а тому платником у квитанціях про оплату зазначена саме ОСОБА_3 . Після візиту працівників поліції він поміняв замки у квартирі, чого не заперечує, це було зроблено задля власної безпеки, однак він не чинив ОСОБА_3 перешкод у користуванні її майном, вона сама не проявляла до квартири інтересу, оскільки перебуває за кордоном. Натомість ОСОБА_2 у цьому житлі проживає з народження, влаштував у ньому свій побут, соціальні зв`язки, що вказує на тісний зв`язок відповідача з цим майном, яке є його єдиним житлом.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

При вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.

Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (постанова Верховного Суду у справі № 754/613/18-ц від 15 січня 2025 року).

У виниклому між сторонами спорі суд встановив обставини, які описав вище, проаналізував їх, та вважає, що виселення ОСОБА_2 із квартири по АДРЕСА_2 , не збалансує інтереси ОСОБА_3 , власника житла, яка має на праві власності інше нерухоме майно, де проживає і зареєстрована тривалий час, знаходиться в АДРЕСА_5 , та відповідача у якого єдиним житлом є спірна квартира. Суд вище звертався до того, що ОСОБА_2 тривалий час проживає у квартирі (більше 50 років), сплачує витрати на її утримання, проводить ремонтні роботи задля того, щоб забезпечити належне утримання цього житла у спосіб, який є для нього доступним, тобто відповідач має тривалий зв`язок із спірною квартирою як із житлом.

Доводи сторони позивача про те, що ОСОБА_2 не оплачує комунальні платежі, а відтак ОСОБА_3 була змушена виконувати рішення суду та сплачувати виниклий борг замість відповідача заслуговують на увагу, однак позивачка не позбавлена права пред`явити позовні вимоги до ОСОБА_8 про стягнення цих безпідставно понесених нею витрат, адже споживачем оплачених ОСОБА_3 послуг фактично є відповідач, який користувався як належним позивачці житлом, так і житлово-комунальними послугами, які мав обов`язок своєчасно сплачувати.

З приводу заміни замка у вхідних дверях до квартири по АДРЕСА_2 , то ці обставини ОСОБА_2 не заперечує, однак самі перешкоди, про які стверджує сторона позивача судом не встановлені. Так, заміна замка у квартирі за вищевказаною адресою мала місце в ході розгляду справи, суд це описав вище, і ці дії відповідачем проведено задля безпеки мешканців квартири. Натомість ОСОБА_3 не висувала вимог ОСОБА_2 про надання їй ключів від житла, немає інформації при справі про те, що позивачка чи її представник до подання позову до суду в якийсь спосіб були обмежені у доступі до спірного житла, не викликалися працівники поліції, житлово-експлуатаційної організації чи ОСББ, які б фіксували ці перешкоди, не було заявлено клопотання про допит свідків, які б могли підтвердити дійсність таких тверджень сторони позивача, відсутні і договори оренди/найму, що б вказувало на те, що ОСОБА_3 через свого представника по довіреності, позбавлена можливості передати житло в оренду іншим особами для проживання за плату, а тому суд відхиляє доводи сторони позивача про перешкоди у користуванні майном, як такі, що є необґрунтованими.

За встановлених обставин, суд виснує про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 , оскільки тривалий час проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати цю спірну квартиру житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції.

ОСОБА_3 знала ще до отримання квартири у подарунок, що у ній проживає відповідач, її рідний брат, підстави його проживання у цьому житлі позивачці були достеменно відомі, а також вона могла довідатися про його наміри щодо подальшого проживання у квартирі або про його відмову від свого права та готовність звільнити квартиру у такому випадку.

Тобто ОСОБА_3 , яка прийняла дарунок від ОСОБА_4 , яка приходилася сторонам матір`ю, була беззаперечно обізнана на про обтяження квартири у вигляді права користування членів сім`ї колишнього власника. Таким чином, позивачка могла передбачити характер та вагу обтяження свого майбутньої нерухомості при прийнятті дарунку.

Оскільки ОСОБА_3 , прийнявши квартиру у дар, тобто безоплатно набувши у власність майно, знала про проживання в ньому відповідача - члена сім`ї колишнього власника цього житла, який не має іншого житла, тому її право на це майно не може бути захищено шляхом виселення ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 , який внаслідок цього стане безхатченком, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. Отримана позивачкою у дарунок квартира не є єдиним можливим місцем її проживання, на що суд уже звертав увагу.

Вивчивши доводи учасників справи, в сукупності із доказами, які надавалися сторонами, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виселення відповідача із квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини 1, пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Таким чином, судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції слід віднести на на рахунок позивачки.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 258-268, 273, 352-355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про його виселення із квартири АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Позивач: ОСОБА_3 ,РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації та проживання: АДРЕСА_7 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_8 .

Повний текст рішення суду складено 22 вересня 2025 року.

Головуючий суддя Герчаківська О. Я.