Постанова

Іменем України

17 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 158/2170/24

провадження № 61-4437св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач),

судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 05 грудня 2024 року в складі судді: Корецької В. В. та постанову Волинського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року (повне судове рішення складено 07 березня 2025 року) в складі колегії: Данилюк В. А., Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

Історія справи

Короткий зміст позову

У липні 2024 році ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про виділення частки в натурі та припинення права спільної часткової власності, визнання права власності.

Позов мотивований тим, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 2008 року, реєстровий номер 849, посвідченого приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області Кузьміч Н. В. та свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 квітня 2014 року, реєстровий №1-459, виданого державним нотаріусом Ківерцівської державної нотаріальної контори Волинської області належить на праві спільної часткової власності 38/100 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

У грудні 2023 року у позивачки виникла необхідність продажу належної їй частки вищевказаного будинку, а тому відповідно до статті 362 ЦК України звернулася до відповідачки, яка є співвласником іншої частки (62/100) вказаного будинку з проханням оформлення в нотаріуса відмови від переважного права на придбання частки. Однак, відповідачка відмовилася та запропонувала придбати вказану частку, за ціною, яка є значно нижчою від ринкової, що є неприйнятним для позивачки.

Відповідно до висновку щодо технічної можливості виділу частки з об`єкта нерухомого майна від 24 квітня 2024 року, наданого ТОВ «Виробничо-експертне підприємство «Еконсервіс», за технічними показниками частка 38/100 об`єкта нерухомого майна може бути виділена в натурі. Склад новоутворених об`єктів нерухомого майна виглядатиме наступним чином:

об`єкт № 1 (62/100): сіни 1-1 площею 6,7 кв. м., коридор 1-2 площею 6,6 кв. м, кімната 1-3 площею 20,7 кв. м, кімната 1-4 площею 11,5 кв. м, кімната 1-5 площею 15,7 кв. м, кухня 1-6 площею 9,6 кв. м, загальною площею 70,8 кв. м, житловою площею 47,9 кв. м, частина сараю Б-1, огорожа 1;

об`єкт № 2 (38/100): сіни 2-1 площа 8,2 кв. м, кухня 2-2 площа 9,7 кв. м, кімната 2-3 площа 16,0 кв. м, кімната 2-4 площа 11,2 кв. м, загальною площею 45,1 кв. м, житловою площею 27,2 кв. м, частина сараю Б-1, гараж-літня кухня Г-1, огорожа 1.

Також, на основі вказаного висновку було підготовлено проект Договору про поділ житлового будинку, однак, відповідачкою ця пропозиція була проігнорована.

ОСОБА_1 просила

визнати за позивачкою в натурі (окремий об`єкт) 38/100 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , як окрему квартиру із господарськими будівлями і спорудами, яка складається із наступних приміщень, будівель та споруд: сіни 2-1 площа 8,2 кв. м, кухня 2-2 площа 9,7 кв. м, кімната 2-3 площа 16,0 кв. м, кімната 2-4 площа 11,2 кв. м, загальною площею 45,1 кв. м., житловою площею 27,2 кв. м, частину сараю Б-1, гараж-літня кухня Г-1, огорожа 1, присвоїти новоутвореному об`єкту адресу: АДРЕСА_1 ;

визнати за нею право власності на цю квартиру та припинити право спільної часткової власності на будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 ;

стягнути з відповідачки судові витрати на професійну правову допомогу у розмірі 20 000 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 05 грудня 2024 року:

позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково;

виділено ОСОБА_1 в натурі (окремий об`єкт) 38/100 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , як окрему квартиру із господарськими будівлями і спорудами, яка складається із наступних приміщень, будівель та споруд: сіни 2-1 площа 8,2 кв. м, кухня 2-2 площа 9,7 кв. м, кімната 2-3 площа 16,0 кв. м, кімната 2-4 площа 11,2 кв. м, загальною площею 45,1 кв. м., житловою площею 27,2 кв. м, як окремий та цілий індивідуально визначений об`єкт нерухомого майна, та частину сараю Б-1, гараж-літня кухня Г-1, огорожа 1, які підлягають державній реєстрації;

припинено право спільної часткової власності на будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 ;

стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правову допомогу в розмірі 7 000 грн;

в іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено;

вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що

між сторонами не досягнуто домовленості про поділ спільного майна та/або виділ у натурі частки із спільного майна, що призвело до не можливості вчинити укладення відповідного правочину в порядку передбаченому статей 364, 367 ЦК України, позивач має право на звернення до суду за захистом свого права, шляхом виділу у натурі своєї частки із майна, що є у спільній частковій власності. З врахуванням вищевикладеного, беручи до уваги те, що право власності ОСОБА_1 на 38/100 частки будинку підтверджено відповідними документами, сторони володіють та користуються житловим приміщення понад 10 років, спір відносно користування кожним із співвласником належної йому частки майна відсутній, що було підтверджено у судовому засіданні, а тому кожен із співвласників, зокрема позивач, має право на виділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині виділення частки в натурі та припинення права спільної часткової власності слід задовольнити;

суд не вбачав правових підстав для задоволення позовних вимог щодо присвоєння нової поштової адреси новоутвореному об`єкту нерухомого майна, оскільки вирішення питання про присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси належить до повноважень виконавчого органу сільської, селищної, міської ради. Крім того, у задоволенні позовної вимоги у частині визнання за позивачем права власності на новоутворений об`єкт нерухомого майна, суд відмовив, оскільки відповідно до статті 364 ЦК України, для ОСОБА_1 , яка здійснює виділ в натурі належної її частки житлового будинку з прибудовами та господарськими спорудами, право спільної часткової власності на це майно припиняється, остання набуває право власності на виділене майно, яке підлягає державній реєстрації. У разі виділу частки з майна державний реєстратор відкриває розділ у реєстрі з присвоєнням реєстраційного номера об`єкту нерухомого майна. Відтак, відсутня необхідність визнавати право власності за останньою на окремий об`єкт нерухомого майна;

згідно з положеннями статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Стосовно стягнення 20 000 грн витрат на правничу допомогу, то суд зазначив, що беручи до уваги норми частини четвертої статті 137 ЦПК України, характер спірних правовідносин, складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання робіт, значення справи для сторін, з урахуванням вимог розумності та справедливості, вважав за необхідне визначаючи розмір витрат на правничу допомогу у сумі 7 000 грн.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Волинського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення;

рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 05 грудня 2024 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

між сторонами не досягнуто домовленості про поділ спільного майна та/або виділ у натурі частки із спільного майна, що призвело до не можливості вчинити укладення відповідного правочину в порядку передбаченому статей 364, 367 ЦК України, позивач має право на звернення до суду за захистом свого права шляхом виділу у натурі своєї частки із майна, що є у спільній частковій власності. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. З врахуванням вищевикладеного, беручи до уваги те, що право власності ОСОБА_1 на 38/100 частки будинку підтверджено відповідними документами, сторони володіють та користуються житловим приміщення понад 10 років, спір відносно користування кожним із співвласником належної йому частки майна відсутній, що було підтверджено у судовому засіданні, а тому кожен із співвласників, зокрема позивач, має право на виділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги в частині виділення частки в натурі та припинення права спільної часткової власності слід задовольнити.

згідно з статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна відповідно до статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України (постанова Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 725/602/18). Виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частці в праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна. Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт. Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна, утворюється два самостійних об`єкта майна. З урахуванням наведеного апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

у своїй апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 фактично не заперечує проти виділу спірного нерухомого майна в натурі, а лише вказує про те, що суд першої інстанції припинив право спільної часткової власності на будинок з господарськими будівлями та спорудами в цілому, залишивши поза увагою належну відповідачу частину і не виділив її окремий об`єкт нерухомого майна, а також зазначає, що такий поділ будинку позбавить її переважного права на купівлю частки позивачки у разі її відчуження. Такі доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, враховуючи, що суд першої інстанції діяв відповідності до частини першої статті 13 ЦПК України, якою передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аргументи учасників справи

04 квітня 2025 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 05 грудня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року (повне судове рішення складено 07 березня 2025 року), в якій просила:

оскаржені рішення судів скасувати;

справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції;

стягнути судові витрати.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

в грудні 2023 року до ОСОБА_2 , в усному порядку, звернулася ОСОБА_1 повідомивши, про необхідність з`явитися до нотаріуса та підписати документи. Прийшовши до нотаріуса, з її слів, відповідачу стало відомо про намір ОСОБА_1 продати частину будинку та запропоновано підписати заяву про відмову від переважного права купівлі частини будинку. При цьому, за якою ціною буде продана частка житлового будинку, ОСОБА_2 не повідомлено. Також нотаріусом було роз`яснено про те, що у випадку відмови від підпису на заяві, на адресу ОСОБА_2 буде надіслано лист з пропозицією переважного купівлі частини будинку, у якому буде вказано ціну та інші умови продажу. В травні місяці 2024 року на адресу ОСОБА_2 надійшов лист з пропозицією поділу житлового будинку, який був проігноровано, оскільки остання очікувала від нотаріуса заяву про переважне право купівлі частини будинку. Будь-якого листа з пропозицією переважного купівлі частини будинку, у якому було б вказано ціну та інші умови продажу ОСОБА_2 надіслано не було. В липні місяці 2024 року на адресу ОСОБА_2 надійшов лист, в якому містилася копія ухвали про відкриття провадження у справі та позовна заява про виділення частки в натурі та припинення права спільної часткової власності, визнання права власності відповідними додатками. Метою пред`явлення вищевказаного позову, є намагання позивача ОСОБА_1 продати свою частку житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами без згоди ОСОБА_2 , що позбавляє останню права переважної купівлі частки у праві спільної часткової власності. Зазначене свідчить про недобросовісність дій позивача та обрання нею неефективного способу захисту свого права, що є окремою підставою для відмови в задоволенні позову;

відповідно до положень частин першої та другої статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 367, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку, що у спорах про поділ (виділ частки) будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною розмірів ідеальних часток і стягненням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася. Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. У той же час порядок користування будинком підлягає врахуванню при поділі будинку. Суд зобов`язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику;

у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 викладено правовий висновок, що поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки із майна, що є у спільній частковій власності, правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце не виділ, а поділ спільного майна. Варто зазначити, що у своєму рішенні суд (як того просив позивач) припинив право спільної часткової власності на будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: АДРЕСА_1 , в цілому, залишивши поза увагою частину, яка належить відповідачу ОСОБА_2 , не виділивши останній її частину, в окремий об`єкт нерухомого майна;

звертаючись до суду із даним позовом, позивач долучив до матеріалів справи висновок ТОВ «Виробничо-експертне підприємство «Еконсервіс» від 24 квітня 2024 року, щодо технічної можливості виділу частки з об`єкта нерухомого майна, у якому зазначений склад новоутворених об`єктів нерухомого майна. Однак, вказаний висновок зроблений на підставі документів наданих лише позивачем. Крім того, з вказаного висновку не можливо встановити, у який саме окремий об`єкт може бути виділена частина житлового будинку (квартира чи окремий зблокований будинок). Останній містить ряд неточностей щодо площ приміщень та споруд, які підлягають виділенню. У вищевказаному висновку зазначено, що останній складений ОСОБА_3 та його серію та номер сертифікату, які до матеріалів справи не додані. Будь-які докази, що права здійснення останнім такого виду діяльності матеріали справи не містять. Таким чином, висновок ТОВ «Виробничо-експертне підприємство «Еконсервіс» від 24 квітня 2024 року не є належними та достатнім доказом на підтвердження заявлених позивачем вимог.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2025 року:

відкрито касаційне провадження у справі;

у задоволенні заяви ОСОБА_2 про зупинення дії та виконання рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 05 грудня 2024 року відмовлено.

01 вересня 2025 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 04 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 23 травня 2025 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17; від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17; від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц; від 06 квітня 2021 року у справі (провадження № 12-84гс20); від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17; від 16 червня 2021 року у справі № 462/1585/16-ц; від 26 жовтня 2022 року у справі № 320/4092/19; від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13; від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17; від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18; від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18; від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17; від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц.

Фактичні обставини

На підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 2008 року, реєстровий номер 849, посвідченого приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області Кузьміч Н. В. та свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 квітня 2014 року, реєстровий №1-459, виданого державним нотаріусом Ківерцівської державної нотаріальної контори Волинської області Мусійчук Г. Ф. належить на праві спільної часткової власності 38/100 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 62/100 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Приміщення, яке знаходиться в спільній частковій власності кожної з сторін є фактично поділене на окремі об`єкти нерухомого майна, які мають самостійний вхід та комунікації, а також сторони володіють і користуються ним понад 10 років.

Відповідно до висновку щодо технічної можливості виділу частки з об`єкта нерухомого майна від 24 квітня 2024 року, наданого ТОВ «Виробничо-експертне підприємство «Еконсервіс», за технічними показниками частка 38/100 об`єкта нерухомого майна може бути виділена в натурі. Склад новоутворених об`єктів нерухомого майна виглядатиме наступним чином:

об`єкт № 1 (62/100): сіни 1-1 площею 6,7 кв. м., коридор 1-2 площею 6,6 кв. м, кімната 1-3 площею 20,7 кв. м, кімната 1-4 площею 11,5 кв. м, кімната 1-5 площею 15,7 кв. м, кухня 1-6 площею 9,6 кв. м, загальною площею 70,8 кв. м, житловою площею 47,9 кв. м, частина сараю Б-1, огорожа 1;

об`єкт № 2 (38/100): сіни 2-1 площа 8,2 кв. м, кухня 2-2 площа 9,7 кв. м, кімната 2-3 площа 16,0 кв. м, кімната 2-4 площа 11,2 кв. м, загальною площею 45,1 кв. м, житловою площею 27,2 кв. м, частина сараю Б-1, гараж-літня кухня Г-1, огорожа 1.

Вказаний висновок технічної можливості виділу частки з об`єкта нерухомого майна, разом із пропозицією та проектом договору про поділ житлового будинку, що є спільною частковою власністю була направлено засобами поштового зв`язку відповідачу ОСОБА_2 , що остання у судовому засіданні не заперечила.

Позиція Верховного Суду

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження № 61-5919сво22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23)).

Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (див.: постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження № 61-5919сво22)).

Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна. Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року в справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20)).

Якщо спадкодавець склав заповіт і в ньому не зазначив частки спадкоємців, вони вважаються рівними. Навпаки, якщо заповідач розподілив спадщину між спадкоємцями в нерівних частках, то кожний має право саме на ту частку, яку вказав спадкодавець. За відсутності заповіту частки кожного спадкоємця в спадщині визнаються рівними. Відступ від цього принципу можливий за домовленістю спадкоємців між собою (стаття 1267 ЦК України). Спадщина належить спадкоємцям, які прийняли її на праві спільної часткової власності (частина четверта статті 355 ЦК України), а тому при її поділі застосовуються правила передбачені в главі 26 ЦК України, які регулюють відносини спільної часткової власності. Якщо згоди про поділ спадщини досягти не вдалося, то поділ провадиться в судовому порядку відповідно до часток, які належать кожному із спадкоємців за законом або за заповітом. Вирішення судового спору щодо поділу спадкового майна не залежить від отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину (див.: постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18)).

Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється (частина перша та друга статті 367 ЦК України).

Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні тим, що в разі поділу майна кожному співвласнику виділяється майно в натурі і право спільної власності припиняється. Натомість у разі виділу частки зі спільного майна право спільної часткової власності припиняється лише для того учасника, якому ця частка виділяється в натурі, а для інших співвласників режим спільної часткової власності на решту майна зберігається. За наявності лише двох співвласників майна між ними проводиться поділ, оскільки при визначенні частки одного зі співвласників у натурі частка іншого визначається також і зміні в подальшому не підлягає. У такому випадку суд має зазначити розмір виокремлених частин колишнього спільного майна для обох сторін та визначити конкретні окремі об`єкти нерухомого майна, що утворилися у результаті його поділу та належать позивачеві та відповідачеві. За наявності трьох і більше співвласників майна при визначенні в судовому порядку частки в натурі одного з них (виділ частки) розмір часток інших співвласників (відповідачів) не визначається. У цьому випадку суд, застосовуючи приписи статті 364 ЦК України, має виділити та зазначити у своєму рішенні індивідуально визначене майно (колишня частка у праві спільної власності) позивача та залишити решту майна у спільній власності інших відповідачів, які в подальшому за бажанням можуть поділити це майно добровільно на власний розсуд або в судовому порядку. Винятком із цього правила є випадки, коли всі співвласники або всі, крім одного, бажають поділу майна. У такому випадку суд має визначити частки всіх співвласників та провести поділ майна із зазначенням у резолютивній частині рішення конкретних окремих об`єктів нерухомого майна, що утворилися у результаті його поділу та належать кожному з колишніх співвласників. У цьому разі право спільної власності припиняється (див. пункт 7.7. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 квітня 2025 року у cправі № 357/3145/20 (провадження № 14-36цс25)).

У справі, що переглядається:

позивачка звернувся з позовом, зокрема, про виділення частки в праві власності, припинення спільної часткової власності;

суди встановили, що спірний будинок належить сторонам на праві спільної часткової власності; у позивачки частка в праві спільної часткової власності в розмірі 38/100, а у відповідачки в розмірі 62/100;

суди при частковому задоволенні позову вважали, що є підстави для часткового його задоволення і застосували положення статті 364 ЦК України, які регулюють виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності;

суди не врахували, що за наявності лише двох співвласників майна між ними проводиться поділ, оскільки при визначенні частки одного зі співвласників у натурі частка іншого визначається також і зміні в подальшому не підлягає. У такому випадку суд має зазначити розмір виокремлених частин колишнього спільного майна для обох сторін та визначити конкретні окремі об`єкти нерухомого майна, що утворилися у результаті його поділу та належать позивачеві та відповідачеві

суди не звернули увагу, що виділення лише частки позивача ставить під сумнів можливість зареєструвати право власності на частку майна, що залишилася за другим співвласником.

За таких обставин суди зробили передчасний висновок про часткове задоволення позову. Тому судові рішення необхідно скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Висновки щодо розподілу судових витрат

Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо касаційна інстанція, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює судове рішення про скасування судових рішень та ухвалення нового судового рішення або змінює судові рішення повністю або частково (стаття 412 ЦПК України), цей суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Якщо суд касаційної інстанції скасував судові рішення з передачею справи на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції (стаття 411 ЦПК України) або постановлено будь яке інше судове рішення, крім передбаченого статтею 412 ЦПК України, то розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити, оскаржені судові рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 05 грудня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 05 грудня 2024 року та постанова Волинського апеляційного суду від 25 лютого 2025 року втрачають законну силу і подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко