10.09.2025 Справа № 363/6668/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 року Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого судді Баличевої М.Б., секретаря Гриб І.І., за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції), представника відповідачів ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції) розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні речовим правом на чуже майно,-

ВСТАНОВИВ:

19.12.2024 року ОСОБА_1 звернулася до Вишгородського районного суду Київської області із вказаною позовною заявою, в якій просила усунути перешкодии в користуванні її речовим правом на чуже майно шляхом покладенням зобов`язання на ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити їй перепон при користуванні частиною земельної ділянки відповідачок з кадастровим номером :03:262:0167, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , шириною не менше 1 (одного) метра від зовнішньої стіни її будинку та довжиною 15 (п`ятнадцяти) метрів паралельно зовнішньої стіні будинку АДРЕСА_1 для обстеження стану її будинку (його тильної сторони) та/або встановлення нею обладнання, необхідного для проведення ремонтно-будівельних робіт та робіт, пов`язаних з обслуговуванням її будинку, розташованого за вказаною вище адресою, із метою забезпечення належного технічного стану вказаного будинку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 1997 року вона є власником домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , а з січня 1998 року є власником земельної ділянки розміром 0,227 га, розташованої біля вказаного домоволодіння та яка призначена для обслуговування останнього. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є співласниками сусіднього домоволодіння ( АДРЕСА_1 ) та власниками (користувачами) земельної ділянки, кадастровий номер земельної ділянки :03:262:0167, і розташована навколо вказаного їх домоволодіння та межує з її земельною ділянкою. На межі між їхніми земельними ділянками ще в 1997 році були встановлені межові знаки. Від стіни будинку позивачки, що виходить до домоволодіння відповідачів, межова лінія (та паркан) була встановлена на відстані 1 метра. Але ще в 2003 році матір обох відповідачок - ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відповідачки є її законними спадкоємицями, самовільно знищила раніше встановлені межові знаки і змістила паркан таким чином, що заново встановлений нею капітальний паркан проходить на відстані 5 см (п`ять сантиметрів) від відступаючої (тильної) частини будинку позивачки, перекривши прохід між будинком та парканом. Встановлений відповідачками (їх спадкодавцем) паркан проходить фактично по зовнішній тильній межі її будинку, що унеможливлює в будь-який спосіб проведення робіт по ремонту та іншому обслуговуванню будинку. Для повноцінного користування своїм будинком (його огляд, проведення ремонтно- будівельних робіт тощо) їй необхідний доступ до земельної ділянки відповідачок шириною не менше 1 метра та довжиною 15 метрів паралельно зовнішній стіні її будинку. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03.03.2020 року по справі № 363/620/19 було встановлено безстроковий сервітут на земельну ділянку, кадастровий номер земельної ділянки :03:262:0167, що належить ОСОБА_6 , за адресою АДРЕСА_1 , для встановлення обладнання, необхідного для проведення будівельних робіт та робіт, пов`язаних з обслуговуванням будинку АДРЕСА_1 , із метою забезпечення належного технічного стану будинку. Вказане рішення по справі відповідачі відмовляються виконувати і не допускають її до огляду свого (її) будинку з (тильної) частини, яка безпосередньо відноситься (знаходиться) до домоволодіння відповідачок, чим протиправно перешкоджають їй як власнику жилого будинку здійснювати відносно нього правомірні дії (огляд технічного стану будинку, його ремонт при необхідності тощо). Вона неодноразово пропонувала відповідачкам мирне вирішення питання, що є об`єктом даного позову, але відповідачки категорично відмовились навіть розмовляти з нею по даному питанню, на підставі викладеного позивачка змушена звернутися до суду із вказаною позовною заявою.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 26.12.2024 року по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 01.04.2025 року по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивачка просила задовольнити позовні вимоги, зазначила, що в письмовому вигляді вона до них не зверталась.

Представник позивача підтримав позовні вимоги.

Представник відповідачів в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, зазначивши, що після рішення суду позивачка ніяким чином не намагалась вирішити питання та відповідачі ніяких перешкод не чинять. 03.02.2025 року засобами поштового зв`язку подали суду відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03.03.2020 р. у справі № 363/620/19, яке залишено без змін Постановою Київського апеляційного суду від 27.09.2022: встановлено земельний сервітут на земельну ділянку, що належить ОСОБА_6 , для встановлення обладнання, необхідного для проведення ремонтно-будівельних робіт та робіт, пов`язаних з обслуговуванням будинку ОСОБА_1 із метою забезпечення належного технічного стану будинку; визначено, що сервітут встановлюється безстроково; плата за користування земельним сервітутом становить 100% від суми земельного податку за частину земельної ділянки, на яку поширюватиметься дія сервітуту; сервітут поширюється на частину земельної ділянки відповідача шириною не менше 1 м. від зовнішньої стіни будинку позивача та довжиною 5 метрів паралельно зовнішній стіні будинку ОСОБА_1 . Щодо позиції про самовільне встановлення межових знаків земельних ділянок зазначила, що в рамках справи № 363/620/19, «з акту про відновлення меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків складеного 30.06.2013 року представником ГІП ТО В «Центр Сприяння Земельній Реформі», на підставі державного акту серії ЯМ № 422128 кадастровий номер :03:262:0167, вбачається, що були встановлені межі вказаних земельних ділянок». Вказаний акт Позивачка оскаржувала в судовому порядку, у скасуванні якого їй було відмовлено рішенням Вишгородського районного суду у справі №363/1673/16-ц від 17.11.2016 р. та ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13.04.2017 р. Отже, межові знаки між земельними ділянками Позивачки та Відповідачів були встановлені законно, що підтверджено судовим рішенням, а доводи позовної заяви в цій частині необгрунтовані. Крім того, вказали щодо необгрунтованості позовних вимог.

Суд, вислухавши пояснення сторін, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, дійшов наступног.:

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст. 12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна.

Так, судом встановлено, що згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 4221328 ОСОБА_7 є власником земельної ділянки площею 0,1250 га, кадастровий номер :03:262:0167, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 47-48).

01.07.2013 року депутат Новопетрівської сільської ради Антіпов С.В. склав акт, зі змісту якого вбачається, що ним зафіксовано, що у ОСОБА_1 на ділянці викопано полуниці приблизно 12 м2, часнику приблизно 5 м2, картопла до 100 м2 та кукурудзи приблизно 55 м2 погонних (а.с. 17).

21.09.2020 року землевпорядник Новопетрівської сільської ради ОСОБА_8 виїжджав на земельний спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . Під час огляду встановлено, що ОСОБА_1 будує свій будинок на відстані 1,0 м від дерев`яного паркану (межі між земельними ділянками). Старий власник ОСОБА_9 підтвердила існування даного дерев`яного паркана, який був в наявності ще за часів її землекористування і не переносився (а.с. 16).

01.05.2023 року з Акту обстеження земельної ділянки ОСОБА_1 встановлено, що ОСОБА_6 встановила у 2013 році нові межові знаки між земельною ділянкою ОСОБА_1 подовж всієї земельної ділянки, поставлені стовпи і натянути металева сітка рябиця. Для обслуговування житлового будинку ОСОБА_1 залишено приблизно 10 см, що не дає можливості обслуговувати житловий будинок. Правонаступниками ОСОБА_6 є її доньки: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с. 18).

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 29.10.2024 року по справі № 363/4208/24 провадження у справі закрито на підставі п. 3 ч. 1с. 255 ЦПК України (а.с. 24).

Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ -024 від 13.05.2024 року на земельну ділянку площею 0,1250 га з кадастровим номером :03:262:0167 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 встановлений сервітут на підставі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03.03.2020 р. (а.с. 4-10).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав № 380511806 від 28.05.2024 року на земельну ділянку площею 0,125 га з кадастровим номером :03:262:0167 встановлений сервітут на право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд на частину майна :03:262:0167:0709:00000001, правокористувачем якого є ОСОБА_1 (а.с. 15).

З кадастрового плана земельної ділянки :03:262:0167 вбачається наступний опис меж: від А до Б землі загального користування (вул. Свято-Покровська); від Б до В гр. ОСОБА_7 ; від В до Г гр. ОСОБА_7 ; від Г до А гр. ОСОБА_1 (а.с. 11-12).

Матеріали справи містять координати поворотних точок меж земельної ділянки площею 0,1250 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 13-14), фототаблиці (а.с. 27-28), рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03.03.2020 р. по справі № 363/620/19 (а.с. 49-54), акт про встановлення меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків (а.с. 55), абрис меж земельної ділянки (а.с. 56), рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17.11.2016 р. по справі № 363/1673/16-ц (а.с. 57-61), ухвалу Апеляційного суду Київської області від 13.04.2017 р. по справі № 363/1673/16-ц (а.с.62-64).

Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі, визначеного ст. 12 ЦПК України, та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ч.ч.1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 401 ЦК України сервітут - це право користування чужим майном, що може бути встановлене щодо земельної ділянки для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно ч.1 ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до ч.6 ст.403 ЦК України, сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений.

За змістом ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою та захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують право або створюють небезпеку порушення прав.

Пред`явлений ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні речовим правом на чуже майно, за своєю правовою природою є негаторним позовом, а відтак враховуючи предмет позову, фактами обставинами, які підлягали доведенню в справі є встановлення наявності у позивача прав, які підлягають захисту та обставин щодо вчинення з боку відповідача перешкод у користуванні цими правами. Таким чином на стороні позивача лежить тягар доведення обставин, щодо вчинення з боку відповідачів перешкод у користуванні земельним сервітутом та наявності в нього прав користування цим сервітутом.

На стороні відповідачів, які заперечували позов, лежить тягар доказування зворотного, а саме відсутності у позивача відповідних прав, які підлягають захисту та своєї вини у вчиненні перешкод у користуванні належними позивачу правами.

Відповідні факти і обставини є предметом доказування (ст. 77 ч. 2 ЦПК України) в даній справі.

Надаючи правову оцінку, доводам представників сторін, що має безпосереднє значення для правильного вирішення спору, суд зазначає наступне.

Як встановлено під час розгляду справи, згідно рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03.03.2020 року по справі № 363/620/19 встановлено земельний сервітут на земельну ділянку, що належить ОСОБА_6 та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для встановлення обладнання, необхідного для проведення ремонтно-будівельних робіт та робіт, пов`язаних з обслуговуванням будинку АДРЕСА_1 із метою забезпечення належного технічного стану будинку. Визначено, що сервітут встановлюється безстроково; плата за користування земельним сервітутом становить 100% від суми земельного податку за частину земельної ділянки, на яку поширюватиметься дія сервітуту; сервітут поширюється на частину земельної ділянки відповідача шириною не менше 1 м. від зовнішньої стіни будинку позивача та довжиною 5 метрів паралельно зовнішній стіні будинку АДРЕСА_1 (а.с. 49-54).

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що «З акту про відновлення меж земельної ділянки та меж обмежень на використання земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків складеного 30.06.2013 року представником ГІП ТОВ «Центр Сприяння Земельній Реформі», на підставі державного акту серії ЯМ № 422128 кадастровий номер :03:262:0167, вбачається, що були встановлені межі вказаних земельних ділянок.»

Вказаний акт Позивачка оскаржувала в судовому порядку, у скасуванні якого їй було відмовлено рішенням Вишгородського районного суду у справі № 363/1673/16-ц від 17.11.2016 р. та ухвалою Апеляційного суду Київської області від 13.04.2017 року (а.с. 57-64).

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 106 Земельного кодексу України власник земельної ділянки, землекористувач має право вимагати від власника суміжної земельної ділянки сприяння у встановленні спільних меж, а також встановлення або відновлення межових знаків, у разі якщо вони відсутні, зникли, перемістилися або стали невиразними. Таке положення є однією із засад добросусідства.

Процедура встановлення та відновлення меж земельних ділянок визначена у ст. 55 Закону України «Про землеустрій», а також додатково врегульовувалася чинними на час встановлення межі ділянок Сторін Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18.05.2010 № 376, та Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04.05.99 №43.

Безпосередньо встановлення та відновлення меж покладається на землевпорядні організації, які мають ліцензію на здійснення такого виду діяльності.

Крім того, згідно з п. 4.2 Інструкції № 376 власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістилися або стали невиразними.

Відповідно до положень чинного законодавства, а саме п. 6.1.34 Державних будівельних норм України Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» присадибні ділянки з боку вулиць та сусідніх ділянок допускається огороджувати.

Відповідно до п. 3.9. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками від 18.05.2010 № 376, місцезнаходження межових знаків підлягає прив`язці до пунктів державної геодезичної мережі. Крім того, згідно з п. 4.3. вказаної Інструкції, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України, документації із землеустрою.

Отже, межові знаки між земельними ділянками Позивачки та Відповідачів були встановлені законно, що підтверджено судовим рішенням, а доводи позовної заяви в цій частині необгрунтовані.

У позовній заяві ОСОБА_1 , вказує, що для користування будинком їй потрібен доступ до земельної ділянки Відповідачів не менше 1 метра шириною та 15 метрів довжиною. Рішення суду про встановлення сервітуту, на думку Позивачки, її сусіди відмовляються виконувати. Вказує, що пропонувала мирне вирішення даного питання.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 03.03.2020 року по справі № 363/620/19 встановлено земельний сервітут на частину земельної ділянки відповідача шириною не менше 1 м від зовнішньої стіни будинку позивача та довжиною 5 метрів. Проте, у позовній заяві ОСОБА_1 просить суд усунути перешкоди в користуванні щодо сервітуту в іншому розмірі - шириною 1 метра та довжиною 15 метрів. Однак суд не має права змінювати умови сервітуту, які попередньо визначені судовим рішенням у справі № 363/620/19.

Матеріали справи не містять, що підтверджується й самою позивачкою, що ОСОБА_1 зверталася до відповідачів в письмовому вигляді для вирішення питань щодо встановлення земельного сервітуту на виконання рішення суду, як і не містять доказів того, що Відповідачі вчиняють дії для перешкод ОСОБА_1 в користуванні сервітутом. Отже, позовна заява ОСОБА_1 є передчасною, оскільки матеріалами справи не підтверджено порушення її речових прав на сервітут, умови якого визначені рішенням суду у справі № 363/620/19.

Отже суду не надано доказів про те, що були порушені права позивачки ОСОБА_1 , а за таких обставин, її позовні вимоги є необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст.4, 10-13, 258-268, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 19.09.2025 року.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , виданий Вишгородським РВГУ МВС України в Київській області 27.12.1996 року, яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 )

Відповідачі: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 )

ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 )

Головуючий: М.Б. Баличева