ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/2938/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 березня 2025 року в складі судді Кіндера В.А. по справі № 953/11003/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Позовна заява мотивована тим, що вони з відповідачкою з 29 квітня 2006 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 червня 2017 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 липня 2023 року у справі № 639/2076/23 стягнуто з нього на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на місяць, починаючи з 04 травня 2023 року до досягнення дитиною повноліття. При ухваленні рішення суд керувався тим, що неповнолітня дитина на той час проживала разом з матір`ю, ОСОБА_2 . Він надавав у добровільному порядку кошти на утримання дитини та не заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Проте, починаючи з серпня 2024 року змінились обставини, які були підставою для стягнення аліментів на користь матері, а саме: неповнолітній син ОСОБА_3 почав проживати разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 . Зміна місця проживання сина обумовлена тим, що він з 01 вересня 2024 року почав навчатися у Комунальному закладі Львівської обласної ради «Львівський ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою імені Героїв Крут».

Зазначив, що він працевлаштований на посаді головного технолога у виробничому структурному підрозділі «Локомотивне депо Львів-Захід» у м. Львів, на даний час самостійно матеріально забезпечує дитину, опікується здоров`ям, навчанням та розвитком сина.

Таким чином, обставини, які надавали право на стягнення аліментів на користь матері ОСОБА_2 , відпали, оскільки неповнолітній син ОСОБА_3 постійно проживає разом з ним та перебуває на його утриманні. Мати дитини постійно проживає на території м. Харкова та не приймає участі у матеріальних витратах на утримання дитини. Нарахування аліментів за період, коли дитина не проживає з матір`ю, суперечить цільовому призначенню аліментів.

Просив звільнити його від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стягуються на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 липня 2023 року у справі № 639/2076/23, припинивши їх стягнення з 03 грудня 2024 року, та стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття.

13 березня 2025 року від представника відповідачки адвоката Керімова А.З. надійшли письмові пояснення, в яких він вказав, що місцем проживання дитини наразі є гуртожиток у м. Львові, де він проживає у зв`язку з навчанням у ліцеї з посиленою військово-фізичною підготовкою. На вихідні дні дитина приїжджає до батька і проводить час із ним. На канікули та святкові дні дитина повертається до м. Харкова і весь цей час проживає з матір`ю, перебуваючи на її повному забезпеченні та утриманні. Місце реєстрації дитини разом з матір`ю не змінювалося, і дитина вважається такою, що постійно проживає з нею, навіть якщо тимчасово перебуває в іншому місті у зв`язку з навчанням. Відповідачка продовжує здійснювати фактичне утримання дитини, забезпечення її необхідними речами (одяг, взуття, шкільне приладдя), харчуванням, відпочинком на час канікул тощо. Аліменти, які сплачує ОСОБА_1 на підставі рішення суду, використовуються виключно за цільовим призначенням для забезпечення потреб дитини, що включає витрати на її навчання, харчування, одяг та інші потреби, які виникають незалежно від того, де дитина тимчасово перебуває. Доказів нецільового використання аліментів не надано. Позивач не може бути звільнений від сплати аліментів лише на підставі того, що дитина тимчасово перебуває у Львові для навчання.

19 березня 2025 року від представника позивача адвоката Романченка О.М. надійшли додаткові пояснення у справі, в яких він підтримав позовні вимоги та вказав, що наразі саме позивач як батько несе основний тягар з утримання сина, який постійно проживає з ним.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 березня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не довів, що з серпня 2024 року його син ОСОБА_3 постійно проживає з ним та перебуває виключно на його утриманні, тобто наявність обставин, які зумовлюють припинення сплати ним аліментів на користь відповідачки та стягнення аліментів на утримання сина з відповідачки на його користь.

На вказане судове рішення 26 березня 2025 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 адвокат Романченко О.М. подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з моменту переїзду дитини у місто Львів до батька, саме він почав брати більш активну участь у вихованні сина та нести основний тягар щодо утримання дитини. Протягом першого семестру навчання 2024/2025 навчального року син перебував у ліцеї цілодобово, убував у звільнення за адресою проживання батька лише під час вихідних днів та канікул, натомість з другого семестру навчання 2024/2025 навчального року ОСОБА_3 надано дозвіл убувати у звільнення за адресою проживання батька щоденно, після обов`язкових годин самостійної підготовки до 07.45 год. наступного дня. Проживання дитини разом із батьком у місті Львові набуло постійного та тривалого характеру, натомість перебування у матері в місті Харкові стало ситуативним, залежним від можливості дитини приїхати лише під час канікул чи святкових днів. Актом обстеження умов проживання від 20 листопада 2024 року встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільно проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Судом застосовано висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21, які сформульовані в інших фактичних правовідносинах. Стягнення аліментів з батька, з яким проживає дитина, не відповідає принципу забезпечення найкращих інтересів дитини. Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка з серпня 2024 року витрачає будь-які власні кошти на утримання дитини. Суд першої інстанції проігнорував, що з вересня по грудень 2024 року із ОСОБА_1 стягнуто 39 895,85 грн аліментів, в той час як відповідачкою перераховано на картку, яка перебуває у користуванні дитини, тільки 31 374,00 грн, а у січні 2025 року нею було перераховано на свій картковий рахунок НОМЕР_1 кошти у розмірі 24 795,00 грн.

17 червня 2025 року від представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Керімова А.З. надійшли письмові пояснення, в яких він просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Вказав, що місце реєстрації неповнолітнього ОСОБА_3 не змінювалося, і він залишається зареєстрованим за адресою матері: АДРЕСА_2 . Перебування дитини у гуртожитку у м. Львові та тимчасове перебування сина у батька під час вихідних днів пов`язане виключно з навчанням. Це не свідчить про зміну постійного місця проживання дитини. Дитина повертається до м. Харкова на канікули та святкові дні і весь цей час проживає з матір`ю, перебуваючи на її повному забезпеченні та утриманні. Твердження позивача про те, що проживання дитини з ним у м. Львові набуло "постійного та тривалого характеру", а перебування у матері стало "ситуативним", не відповідає дійсності, оскільки вона продовжує нести основний тягар утримання дитини, забезпечуючи її всім необхідним під час її перебування у м. Харкові. Суд першої інстанції правильно застосував висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21, згідно якого тимчасове перебування дитини в іншому місці у зв`язку з навчанням не змінює її постійного місця проживання. Скаржник не надав жодних належних та допустимих доказів нецільового використання аліментів. Її роль у постійному утриманні дитини не обмежується лише перерахуванням грошей на картку дитини. Припинення стягнення аліментів з позивача не відповідатиме інтересам сина.

27 червня 2025 року від представника позивача адвоката Романченка О.М. надійшло клопотання про повернення без розгляду відзиву на апеляційну скаргу, мотивоване тим, що відповідачкою пропущений строк на подачу відзиву. Крім того, наголосив, що відповідачкою не надано доказів її витрат на утримання сина, який наразі проживає саме з позивачем.

Вказане клопотання колегія суддів залишає без задоволення, з огляду на те, що відповідачкою подано не відзив, а письмові пояснення, строк на подання яких судом не встановлювався, та подання пояснень є її правом.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 березня 2025 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 29 квітня 2006 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 13 червня 2017 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 19).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 липня 2023 року у справі № 639/2076/23 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 (однієї чверті) частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на місяць, починаючи з 04 травня 2023 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 17-18).

У користуванні дитини ОСОБА_3 знаходиться банківська картка, на яку відповідачкою перераховуються сплачені позивачем аліменти (а.с. 45). Згідно виписки по рахунку за період з 01 серпня 2024 року по 10 лютого 2025 року надходження склали 66 234,00 грн (а.с. 61-69).

З листа старшого державного виконавця Холодногірсько - Новобаварського відділу ДВС у м. Харкові СМУМЮ від 27 січня 2025 року № 3847 вбачається, що згідно довідки ГУ ПФУ у Харківській області № 296 від 06 грудня 2024 року сума утриманих аліментів за період з 16 вересня 2024 року по 31 грудня 2024 року складає 7240,82 грн, згідно довідки ВП «Локомотивне депо Львів-Захід» РФ «Львівська залізниця» АТ № 550 від 13 грудня 2024 року сума утриманих аліментів з вересня 2024 року по листопад 2024 року складає 22 641,98 грн, сума заборгованості 10 013,10 грн сплачена (а.с. 48).

Згідно довідки від 12 листопада 2024 року № 01-16/1411 ОСОБА_3 навчається з 01 вересня 2024 року у Комунальному закладі Львівської обласної ради «Львівський ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою імені Героїв Крут», знаходиться не на повному державному забезпеченні, стипендії не отримує (а.с. 13).

З листа від 27 січня 2025 року № 01-16/91 вбачається, що ліцеїст ОСОБА_3 протягом першого семестру навчання 2024/2025 навчального року перебував у ліцеї цілодобово, убував у звільнення за адресою проживання батька: АДРЕСА_1 , лише під час вихідних днів (з 15.00 години суботи до 08.00 години понеділка) та канікул (з 23 грудня 2024 року по 19 січня 2025 року). Починаючи з другого семестру навчання 2024/2025 навчального року, з 20 січня 2025 року, за письмовим клопотанням батька, ОСОБА_1 , та відповідно до наказу начальника ліцею від 24 січня 2025 року № 17-од ліцеїсту ОСОБА_3 надано дозвіл убувати у звільнення, за адресою проживання батька, щоденно, після обов`язкових годин самостійної підготовки до 07.45 год. наступного дня. Також у листі вказано, що згідно Статуту ліцею ліцеїсти під час навчання безоплатно проживають у спеціально обладнаних приміщеннях ліцею пансіонах. Ліцеїсти здобувають освіту та забезпечуються за рахунок засновника харчуванням, спеціальним одягом, речовим майном та стипендіями в порядку та за нормами, що передбачені законодавством (а.с. 49).

Як встановлено актом обстеження умов проживання від 20 листопада 2024 року, за адресою: АДРЕСА_1 проживає неповнолітній ОСОБА_1 разом з батьком, для дитини є окрема кімната, облаштована для проживання, навчання, відпочинку (а.с. 10).

ОСОБА_1 з 13 вересня 2024 року працює на посаді головного технолога у виробничому структурному підрозділі «Локомотивне депо Львів-Захід», що підтверджується довідкою від 11 листопада 2024 року № 789, є учасником бойових дій (посвідчення серія НОМЕР_2 ), йому до 01 червня 2027 року встановлено третю групу інвалідності в результаті отримання поранення (травми), пов`язаного із захистом батьківщини згідно довідки до акта огляду МСЕК № 689746 (а.с. 11-12, 14, 15-16).

В судовому засіданні суду першої інстанції неповнолітній ОСОБА_3 , вказав, що до кінця серпня 2024 року проживав разом із матір`ю у м. Харкові, перебуваючи на її повному забезпеченні. У зв`язку із навчанням з кінця серпня 2024 року проживає у м. Львові. Мати приймає активну участь у його житті, він кожний день спілкується з нею по телефону, однак у зв`язку із навчальним процесом має можливість бути у неї виключно на канікулах. Перебував у матері у м. Харків на зимових канікулах. У його користуванні знаходиться банківська картка, грошові кошти з якої він має можливість використовувати на власний розсуд для забезпечення потреб. Наразі більшу частину часу він проводить у навчальному закладі, але має можливість, залежно від успіхів у навчанні, в будні дні після закінчення навчального процесу залишати навчальний заклад та перебувати разом з батьком за їх місцем проживання та у вихідні дні. Батько бере активну участь у його матеріальному забезпеченні, купляє необхідні речі та майно.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною 3 статті 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом (статті 183 СК України).

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно із частиною 4 статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Отже, закон передбачає можливість звільнення особи від сплати аліментів.

Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь-які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів.

Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків, та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.

За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, з ким проживає дитина і який бере активну участь у її вихованні (постанова Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц (провадження № 61-21318св18)).

Тлумачення приписів статті 179 СК України дає підстави зазначити, що аліменти - це кошти особливого призначення, їх належить використовувати для потреб дитини. На одержувача аліментів покладається обов`язок розпоряджатися аліментами лише за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Під цільовим призначенням необхідно розуміти витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.

Одержання аліментів на дитину тим з батьків, з яким дитина не проживає, не відповідає її інтересам і не забезпечує розпорядження аліментами виключно за цільовим призначенням.

Стягнення з позивача аліментів на утримання дитини, за умови, що ця дитина проживає з ним та перебуває на його утриманні, суперечить нормам статті 181 СК України, згідно з якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, провадження № 61-3738св22, від 22 листопада 2022 року у справі № 188/1029/19, провадження № 61-11986св20, від 12 травня 2023 року у справі № 686/12480/22, провадження № 61-12518св22.

З урахуванням предмета спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц (провадження N 61-3738св22).

Частиною 1 статті 193 СК України передбачено, що влаштування дитини до закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу не припиняє стягнення аліментів на користь того з батьків, з ким до цього проживала дитина, якщо вони витрачаються за цільовим призначенням.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач мешкає у м. Львів, а відповідачка у м. Харків. Їх неповнолітній син ОСОБА_3 є ліцеїстом Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський ліцей з посиленою військово-фізичною підготовкою імені Героїв Крут». Протягом першого семестру навчання він перебував у навчальному закладі цілодобово за виключенням вихідних днів, під час зимових канікул перебував у м. Харків у матері, з другого семестру з 20 січня 2025 більше часу проводить у навчальному закладі, за виключенням вихідних днів та будніх днів після завершення навчання, коли за умов успішного навчання має дозвіл вибувати за місцем проживання батька у м. Львів.

ОСОБА_3 як ліцеїст забезпечується проживанням у приміщеннях ліцею, харчуванням, певним майном. Разом із тим, цього недостатньо для забезпечення базових потреб дитини, оскільки не виключається потреба у цивільному одязі, харчуванні та забезпеченні житлом тощо на період відпусток, добових звільнень та проходженні домашнього лікування, і така потреба має задовольнятися батьками, оскільки саме на них закон покладає обов`язок утримувати юнака до досягнення ним повноліття, враховуючи, що мати та батько мають рівні обов`язки щодо сина, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою (ст.ст. 141,180 СК України). Отже, дитина з 2024 року знаходиться не на повному державному утриманні, не отримує стипендії, а тому продовжує потребувати матеріальної допомоги від батьків.

При цьому, сам по собі факт влаштування дитини до навчального закладу не припиняє стягнення аліментів на користь одержувача аліментів, якщо вони витрачаються за цільовим призначенням. Місце навчання не може вважатись постійним місцем проживання дитини.

Як встановлено судом, коли син сторін не перебуває у ліцеї, то вибуває або за місцем проживання батька, або на канікули до матері, однак постійно з батьком не проживає, та наразі досяг віку, з якого може самостійно вирішувати, з ким із батьків йому проживати.

Акт обстеження умов проживання дитини від 20 листопада 2024 року не може вважатися доказом постійного проживання сина сторін ОСОБА_3 з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки складений зі слів батька та свідчить лише про наявність умов для проживання дитини, яка перебуває на навчанні у військовому ліцеї.

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 на те, що з моменту переїзду дитини до батька у місто Львів саме він почав брати більш активну участь у вихованні сина та нести основний тягар щодо утримання дитини, а відповідачка не надала доказів витрат на утримання сина, не можуть бути взяті до уваги, оскільки син сторін періодично перебуває за місцем проживання батька, на канікулах перебуває у матері, при цьому, проходить навчання у військовому ліцеї, перебуваючи на державному утриманні, тому позивач не може вважатися таким, що повністю самостійно утримує сина.

Також ОСОБА_1 не доведено, що ОСОБА_2 використовує аліменти на утримання дитини не за цільовим призначенням. Контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування, та позивач не звертався до таких органів. Крім того, він не заперечував, що у користуванні дитини знаходиться банківська картка, на яку відповідачкою перераховуються сплачені ним аліменти. Доводи представника позивача про те, що з вересня по грудень 2024 року із ОСОБА_1 стягнуто 39 895,85 грн, а перераховано на картку, яка у користуванні дитини, 31 374,00 грн, не спростовують висновків суду про відсутність доказів нецільового використання відповідачкою аліментів.

Твердження позивача в апеляційній скарзі, що судом застосовано висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21, які сформульовані в інших фактичних правовідносинах, колегія суддів відхиляє, адже у вказаній справі суд дійшов висновку про відсутність підстав для припинення стягнення аліментів на дитину, оскільки вона проживає по черзі у кожного з батьків, тож позивач не може вважатися таким, що повністю утримує дитину, та викладені судом висновки є релевантними для даної справи.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору у суду апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 22 вересня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина