ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 357/10826/24

провадження № 61-8606св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,
учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Перушко Надія Миколаївна, на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2025 року у складі судді Ярмоли О. Я. та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2025 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Нежури В. А., Невідомої Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Позов обґрунтовано тим, що з 05 квітня 2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 січня 2020 року було розірвано.

У шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2020 року у справі № 357/14131/19 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого статтею 117 КК України (умисне вбивство матір`ю своєї новонародженої дитини) і призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк три роки. Протягом останніх п`яти років, з моменту вчинення відповідачкою кримінального правопорушення, дитина проживає з батьком, перебуває на його повному утриманні.

Відповідачка не цікавиться життям та здоров`ям дитини, не вітає її зі святами та з днем народження, не піклується про фізичний та моральний розвиток своєї дитини, матеріально не допомагає. З моменту вчинення злочину ОСОБА_2 жодного разу не бачила дитини та не розмовляла з нею, тобто вона самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, будь-яких дій щоб змінити таку ситуацію вона не вчиняє.

Посилаючись на наведене, позивач просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути з відповідачки на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття.

Короткий зміст судових рішень

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 06 березня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 червня 2025 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 , але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи

з 30 липня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнено з ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір у сумі 1 211,20 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що малолітня дитина проживає з позивачем та перебуває на його утриманні, а тому з ОСОБА_2 підлягають стягненню аліменти у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Вирішуючи позовні вимоги про позбавлення батьківських прав, суд виходив з того, що це є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Суд урахував висновок виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області, яким встановлено недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, а також факт її перебування у виправній колонії, що об`єктивно вплинуло на неможливість виконання батьківських обов`язків.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Перушко Н. М., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про позбавлення батьківських прав скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування пункту 6 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України

(далі - СК України) у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої

статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2020 року у справі № 357/14131/19 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого статтею 117 КК України (умисне вбивство матір`ю своєї новонародженої дитини), а тому неправильно застосував пункт 6 частини першої статті 164 СК України.

Не звернув уваги на те, що факт засудження відповідачки за вчинення умисного злочину щодо дитини є самостійною підставою для позбавлення матері батьківських прав.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не врахував факту явної антисоціальної поведінки відповідачки, яка загрожує благополуччю дитини. Злочин, який вчинила ОСОБА_2 , - це умисне вбивство своєї дитини, тобто такий вчинок відповідачки несе реальну загрозу її малолітній дочці ОСОБА_3 .

Суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позбавлення відповідачки батьківських прав не відповідатиме найкращим інтересам дитини, зважаючи на те, що найкраще для дитини - це уникати впливу виховання матері, яка здатна на вбивство дитини.

Апеляційний суд не надав належної оцінки факту наявності загрози благополуччю дитини, не звернув уваги на те, який саме злочин вчинила відповідачка, неправильно застосував пункт 6 частини першої статті 164 СК України, а тому дійшов помилкового висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

05 вересня 2025 року до Верховного Суду надійшла заява від ОСОБА_2 у якій вона зазначила, що з 30 листопада 2024 року відбуває покарання у Державній установі «Кам`янська виправна колонія № 34». В установі характеризується позитивно, вчиняє всі можливі дії з метою умовно-дострокового звільнення. Просить не позбавляти її батьківських прав стосовно дочки, про яку до засудження вона належно піклувалася. Зазначила, що після звільнення вона планує працевлаштуватися і надалі забезпечувати свою малолітню дочку.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 07 липня 2025 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Перушко Н. М., передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 14 липня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Перушко Н. М., на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2025 року з підстав, визначених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано з Білоцерківського міськрайонного суду Київської області матеріали справи № 357/10826/24; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву.

У липні 2025 року матеріали справи № 357/10826/24 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду та межі розгляду справи

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Визначаючи межі розгляду касаційної скарги, колегія судів ураховує, що ОСОБА_1 оскаржує рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2025 року в частині вирішення позовних вимог про позбавлення батьківських прав, а тому оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення аліментів судом касаційної інстанції не переглядаються.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що з 05 квітня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 січня 2020 року в справі № 357/13076/19 було розірвано.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження, виданого 07 листопада 2019 року Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2020 року (справа № 357/14131/19), ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого статтею 117 КК України (умисне вбивство матір`ю своєї новонародженої дитини), і призначено їй покарання у виді трьох років позбавлення волі.

Згідно з довідкою від 19 червня 2024 року № 01-21/16, виданою Білоцерківським закладом дошкільної освіти № 12 «Джерельце», дитина ОСОБА_3 є вихованцем закладу та відвідує старшу опорно-рухову групу «Колосок». За час перебування дитини в дошкільному закладі освіти мати дитину в групу не приводила, свята та батьківські збори не відвідувала.

Згідно з витягом із Реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 26 червня 2024 року № 15.2-03/14508, позивач та його малолітня дочка зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з висновком органу опіки та піклування - рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 28 січня 2025 року № 51 комісія вирішила, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є недоцільним і таким, що не відповідає інтересам дитини.

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зазначеною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав,

ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачка не цікавиться життям та здоров`ям дитини, не вітає її зі святами та з днем народження, не піклується про фізичний та моральний розвиток своєї дитини, матеріально не допомагає; з моменту вчинення злочину ОСОБА_2 жодного разу не бачила дитини та не розмовляла з нею, тобто вона самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, будь-яких дій щоб змінити таку ситуацію вона не вчиняє.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітньої дочки ОСОБА_3 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Суд урахував Висновок виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області, яким встановлено недоцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, а також факт її перебування у виправній колонії, що об`єктивно вплинуло на неможливість виконання батьківських обов`язків.

У касаційній скарзі позивач посилається на те, що суди не врахували, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 164 СК України факт засудження відповідачки за вчинення умисного злочину щодо дитини є самостійною підставою для позбавлення її батьківських прав. Висновок Верховного Суду щодо застосування зазначеної норми матеріального права у подібних правовідносинах відсутній.

Перевіряючи такі доводи ОСОБА_3 , Верховний Суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У тих випадках, коли таке розлучення випливає з якого-небудь рішення, прийнятого Державою-учасницею, наприклад, при арешті, тюремному ув`язненні, висилці, депортації чи смерті (включаючи смерть, що настала через будь-яку причину під час перебування даної особи у віданні держави) одного чи обох батьків або дитини, така Держава-учасниця надає батькам, дитині чи, якщо це необхідно, іншому члену сім`ї на їх прохання необхідну інформацію щодо місцеперебування відсутнього члена (членів) сім`ї, якщо надання цієї інформації не завдає шкоди добробуту дитини. Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання само по собі не призводило до несприятливих наслідків для відповідної особи (осіб).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, вінзасуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Аналіз зазначеної норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, стосовно дитини якщо вона, він засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення саме щодо цієї дитини.

У справі, що переглядається у касаційному порядку, ОСОБА_2 засуджена за вчинення кримінального правопорушення за статтею 117 КК України (умисне вбивство матір`ю своєї новонародженої дитини), що не є самостійною підставою для її позбавлення батьківських прав стосовно малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі пункту 6 частини першої статті 164 СК України.

З урахуванням конкретних обставин цієї справи, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом (пункти 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини).

Принцип найкращих інтересів дитини передбачає оцінку всіх його елементів, зокрема, одним із ключових елементів зазначеного принципу є особистісна характеристика того з батьків, стосовно якого вирішується питання про позбавлення його батьківських прав, зокрема, у контексті можливості забезпечити розвиток дитини у безпечному та спокійному середовищі.

Кримінальне засудження за правопорушення, вчинене не щодо дитини, стосовно якої вирішується питання про позбавлення батьківських прав, є вагомим чинником для обмеження здатності забезпечити спокійне і стійке середовище для дитини, проте цей факт не є самостійною підставою для позбавлення особи батьківських прав, а має розглядатися у сукупності із іншими визначеними частиною першою статті 164 СК України підставами.

Зважаючи на зміст та обґрунтування підстав для позбавлення

ОСОБА_2 батьківських прав, викладених у позовній заяві, зокрема, самоусунення відповідачки від виконання обов`язків щодо виховання дитини; вчинення кримінального правопорушення, суди попередніх інстанцій правильно оцінили факт кримінального засудження ОСОБА_2 , не як самостійну підставу для позбавлення її батьківських прав, а у сукупності з пунктом 2 частини першої статті 164 СК України.

Суди встановили, що матеріали справи не містять доказів свідомого умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач не довів, що вона не бажає спілкуватися зі своєю дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини, яка на цей час проживає з батьком.

Надаючи оцінку обставинам засудження відповідачки, суд першої інстанції, з чим погодився апеляційний суд зазначив, що факт взяття ОСОБА_2 під варту та її перебування у виправній колонії за вироком суду є об`єктивною причиною, що унеможливлює виконання нею батьківських обов`язків.

Доводи касаційної скарги про те, що залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не врахував факту явної антисоціальної поведінки відповідачки, яка загрожує благополуччю дитини; злочин, який вчинила відповідачка, - це умисне вбивство своєї дитини, тобто такий її вчинок несе реальну загрозу її малолітній дочці ОСОБА_3 є необґрунтованими.

Перевіряючи такі доводи заявника, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції не встановив будь-якої реальної загрози від відповідачки, як матері, благополуччю її дочки. Сам факт вчинення відповідачкою кримінального правопорушення та відбування міри покарання, а також емоційного несприйняття матері дитиною, в силу її віку, протягом певного часу (зі слів батька) не може бути підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Позивач належно не обґрунтував, яким чином позбавлення матері батьківських прав щодо дочки, якій 6 років, відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 12 лютого 2024 року у справі

№ 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та інші).

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Зважаючи на встановлені у цій справі обставини, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що позбавлення батьківських прав матері, яка не відмовляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки бажає спілкуватися та бачитися з дитиною, не втратила інтересу до дитини, не відповідатиме інтересам малолітньої ОСОБА_3 .

Інші доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для скасування правильних по суті судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки ґрунтуються на необхідності переоцінки доказів і обставин, яким суди надали належу оцінку. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди попередніх інстанцій, повно встановили фактичні обставини справи, правильно застосували норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин та надали належну правову оцінку фактичним обставинам справи і поданим сторонами доказам, а тому дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки постанова суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416, 419, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Перушко Надія Миколаївна, залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2025 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець