Житомирський апеляційний суд
Справа №288/160/24 Головуючий у 1-й інст. Рудник М. І.
Категорія 42 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

за участі секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №288/160/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою адвокатом Новіковим Ярославом Анатолійовичем,

на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 13 лютого 2024 року, яке ухвалене під головуванням судді Рудник М.І. у смт Попільні,

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу в розмірі 45 000 доларів США.

Позов обґрунтований тим, що 04 вересня 2019 року між ним ( ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 укладений договір позики, оформлений розпискою. За змістом розписки ОСОБА_2 отримав у борг кошти в розмірі 45 000 доларів США в інтересах сім`ї для купівлі квартири, які зобов`язався повернути до 04 вересня 2021 року. ОСОБА_2 вказаними коштами розрахувався за квартиру відповідно до попереднього договору, укладеного в інтересах сім`ї та за згодою своєї дружини. Станом на 11 січня 2024 року ОСОБА_2 свої зобов`язання за договором позики не виконав, грошові кошти у передбачений договором строк йому не повернув.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 13 лютого 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 45 000 доларів США. Вирішено питання судового збору.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_3 через адвоката Новікова Ярослава Анатолійовича подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що про оспорюване рішення вона дізналася 04 жовтня 2024 року, коли отримала позовну заяву ОСОБА_2 до неї про стягнення частини боргу в порядку регресу (справа №288/1875/24). Також Дніпровським районним судом м.Києва розглядалася справа №755/11514/23 за її позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. ОСОБА_2 за її згоди 23 серпня 2019 року уклав з Приватним акціонерним товариством «Компанія з управління активами «Карпати-інвест» попередній договір про будівництво об`єкта нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , кількість житлових кімнат 3, загальна площа 85,19 кв.м, житлова площа 50,17 кв.м, лоджія 1, та подальше укладення основного договору купівлі-продажу вказаної квартири. Предметом поділу майна в цій справі є спільне сумісне майно, а саме, майнові права на зазначену квартиру, набуті під час шлюбу на засадах рівності. В цьому ж провадженні ОСОБА_2 подав зустрічний позов про поділ цього ж майна, в тому числі, боргів за вказаною вище розпискою. Про існування позики їй ( ОСОБА_3 ) нічого не було відомо, придбання квартири за вказаним вище договором було здійснено за кошти сім`ї, які були накопичені під час перебування в шлюбі. Вона також працювала під час шлюбу. Крім того, її батьки допомагали сім`ї своїми заощадженнями. ОСОБА_2 , якщо і отримував позику, то витратив кошти не на купівлю квартири і не в інтересах сім`ї. Дохід ОСОБА_2 частково забезпечував оплату за попереднім договором. Вона ( ОСОБА_3 ) також забезпечувала сім`ю у періоди, коли працювала, та оплачувала орендовану квартиру, коли ОСОБА_2 не працював. Відпочинок сім`ї частково забезпечувала вона та її батьки. Вона заперечує існування розписки та витрачання ОСОБА_2 45 000 доларів США в інтересах сім`ї та ставить під сумнів складання розписки 04 вересня 2019 року. Справа №288/160/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та справа №755/11514/23 про поділ майна подружжя є пов`язаними справами, оскільки підставами позовних вимог є існування розписки від 04 вересня 2019 року. Підставою для задоволення позову в справі №288/160/24 є визнання боргу відповідачем на підставі розписки. Вона ( ОСОБА_3 ) не давала письмової згоди на позику коштів та їй невідомо, чи повернув ОСОБА_2 гроші кредитору. Наполягає на тому, що розписка від 04 вересня 2019 року була виготовлена під час судового розгляду справи №755/11514/23 про поділ майна подружжя, щоб уникнути поділу права на отримання вказаної квартири в майбутньому. Тобто, якщо судом буде задоволена вимога про поділ обов`язку із сплати боргу між сторонами та вимога про поділ права на отримання квартири в майбутньому між сторонами, то це зменшить фінансове навантаження на ОСОБА_2 . Суд першої інстанції допустив порушення норми процесуального права та не залучив її ( ОСОБА_3 ) до справи, як колишньої дружини відповідача, з відповідними процесуальними правами та вимогами, що потягнуло за собою неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи та призвело до винесення неправильного рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Станіславський С.В. просить: визнати поважними причини пропуску строку на подання відзиву на апеляційну скаргу та поновити вказаний строк; апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 закрити, а апеляційну скаргу повернути скаржнику. Зазначає, що представник скаржника в апеляційній скарзі стверджує, що він та ОСОБА_3 не знали про існування вказаного спору. Однак, це спростовується доказами (витягом з матеріалів справи №755/11514/23, аудіозаписами судових засідань, протоколами судових засідань) доданими до клопотання про повернення апеляційної скарги. З метою виконання зобов`язань за попереднім договором 04 вересня 2019 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_1 договір позики в інтересах сім`ї (для купівлі квартири), оформлений розпискою, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав в борг 45 000 доларів США, які зобов`язувався повернути в строк до 04 вересня 2021 року. Про укладання договору позики з ОСОБА_1 колишня дружина ОСОБА_2 ОСОБА_3 знала заздалегідь, так як грошових заощаджень, які змогли забезпечити виконання зобов`язань за попереднім договором, у них (колишнього подружжя) не було. Станом на момент подання ОСОБА_1 позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отриману позику або її частину ОСОБА_1 не повернули. У зв`язку з введенням в Україні воєнного стану рівень їх доходів суттєво зменшився. Будинок, в якому куплена квартира, не введено в експлуатацію через отримані пошкодження внаслідок ракетних обстрілів, тому продати квартиру та повернути отриману позику було неможливо. Вказані обставини можуть також підтвердити свідки. Скаржник не надав жодних доказів, які підтверджували б доходи, за які можна було купити квартиру. ОСОБА_3 більшу частину подружнього життя перебувала в декреті та не працювала, а в період, коли працювала, отримувала мінімальний дохід, якого не вистачить навіть на отримання позики в банку на купівлю квартири. Мати ОСОБА_3 працювала все життя в дитячому садочку в смт Свеса Сумської області, а батько ОСОБА_3 під час перебування доньки в шлюбі взагалі не працював. Тому допомогти подружжю ОСОБА_4 купити квартиру батьки ОСОБА_3 можливості не мали. Адвокат Новіков Я.А. свідомо ввів апеляційний суд в оману з метою поновлення пропущеного без поважних причин строку на апеляційне оскарження рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 13 лютого 2024 року в справі №288/160/24. Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова невизначеність. Підстави для закриття апеляційного провадження передбачені ст.362 ЦПК України. Хоча ст.362 ЦПК України не містить такої підстави для закриття апеляційного провадження, як помилкове відкриття, за обставин цієї справи апеляційне провадження слід закрити, як таке, що було відкрите після спливу тридцяти денного строку на апеляційне оскарження рішення суду. Схожі за змістом висновки щодо закриття провадження, як помилково відкритого, містяться в ухвалах та постановах Верховного Суду. Просить поновити строк на подачу відзиву на апеляційну скаргу, оскільки копії апеляційної скарги ОСОБА_2 не отримував, що було також встановлено в судовому засіданні 19 березня 2025 року. Представник ОСОБА_2 адвокат Станіславський С.В. 05 березня 2025 року ознайомився з матеріалами справи в Житомирському апеляційному суді.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає причини пропуску строку на подання відзиву на апеляційну скаргу поважними в розумінні приписів ст.127 ЦПК України та поновлює відповідачу строк на подання відзиву на апеляційну скаргу, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 дійсно не отримав копії апеляційної скарги, а його представник ОСОБА_5 лише 05 березня 2025 року ознайомився з матеріалами справи та апеляційною скаргою в апеляційному суді.

У судовому засіданні представники ОСОБА_3 адвокати Новіков Я.А. та Маслей І.М. апеляційну скаргу підтримали, просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_2 та його адвокат Станіславський С.В. апеляційну скаргу не визнали, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився. Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги отримав 25 січня 2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.152). Судова повітка надсилалася позивачу за адресою, яка зазначена ним у його позовній заяві. Будучи обізнаним про відкриття апеляційного провадження, ОСОБА_1 не повідомив апеляційному суду іншої адреси. Судова повістка повернута Укрпоштою з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.253-254). За положеннями частини восьмої ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним із моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

Відповідно до частини першої ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі ст.ст.509,526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, але у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За таких обставин, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування ст.ст.1046,1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року в справі №369/3340/16-ц.

Також відповідно до положень частин першої-третьої ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Із матеріалів справи вбачається та апеляційним судом установлено, що зі змісту ксерокопії розписки від 04 вересня 2019 року, яка міститься на аркуші 6 матеріалів цивільної справи, відповідач ОСОБА_2 отримав готівкою у позику 45 000 доларів США від позивача ОСОБА_1 у інтересах сім`ї для купівлі квартири та зобов`язався повернути позику готівкою у строк до 04 вересня 2021 року. Розписка написана ОСОБА_2 власноруч.

Згідно з посвідченим у нотаріальному порядку попереднім договором від 23 серпня 2019 року, укладеним між Приватним акціонерним товариством «Компанія з управління активами «Карпати-Інвест» та ОСОБА_2 , сторони зобов`язалися укласти в майбутньому договір купівлі-продажу щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.33-42). Приватне акціонерне товариство «Компанія з управління активами «Карпати-Інвест» прийняла на себе зобов`язання продати, а ОСОБА_2 купити об`єкт нерухомого майна за ціною, яка розраховується відповідно до додатку №2. В Інформації про об`єкт нерухомого майна, яка є додатком №1 до попереднього договору, зазначена адреса будинку: АДРЕСА_2 , кількість кімнат 3. В додатку №2 до попереднього договору визначено перший платіж, який ОСОБА_2 зобов`язаний заплатити Приватному акціонерному товариству «Компанія з управління активами «Карпати-Інвест» за цим попереднім договором до 30 серпня 2019 року 18 167,45; до 06 вересня 2019 року 42 390,71. До попереднього договору додано проєкт договору купівлі-продажу.

Також п.7.3 попереднього договору від 23 серпня 2019 року містить застереження про те, що він укладається за згодою дружини ОСОБА_2 , справжність підпису якої на заяві засвідчено приватним нотаріусом 23 серпня 2019 року.

ОСОБА_2 на виконання умов попереднього договору сплатив на рахунок ПрАТ «КУА «Карпати-Інвест»: відповідно до квитанцій від 28 серпня 2019 року - 457 000 грн; відповідно до квитанції від 28 серпня 2019 року - 1 350 грн; відповідно до квитанції від 09 вересня 2019 року - 1 063 675,75 грн (а.с.43-45).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта ст.263 ЦПК України).

За правовим висновком, що викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі №638/18231/15, якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Подружжя має відповідати за спільними зобов`язаннями всім майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до частини третьої ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта ст.65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Правовий аналіз частини четвертої ст.65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 травня 2018 року в справі №639/7335/15-ц, від 15 вересня 2023 року в справі №466/10235/18.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша ст.352 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 зазначено, що аналіз частини першої ст.352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

У постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року в справі №0917/443/2012 виснувано, що право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судом рішення певним чином впливає на їх права та обов`язки, завдає шкоди, що може виражатися у несприятливих для них наслідках.

У постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі №714/877/15 міститься правовий висновок за яким, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи зачіпає оскаржуване судове рішення безпосередньо права та обов`язки заявника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що ухвалене судом першої інстанції рішення не впливає на права та обов`язки заявника - закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Звертаючи до суду із апеляційною скаргою у цій справі №288/160/24 ОСОБА_3 посилається на те, що на підставі рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 13 лютого 2024 року, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 45 000 доларів США, яке він ( ОСОБА_2 ) виконав 01 липня 2024 року, останній звернувся до неї ( ОСОБА_3 ) із позовом про стягнення на його користь половини від цієї суми, а саме, 22 500 доларів США, мотивуючи тим, що позику він отримав у інтересах сім`ї для купівлі квартири, та судом відкрито провадження у справі №288/1875/24.

Оскільки у розписці від 04 вересня 2019 року зазначено, що кошти отримані відповідачем ОСОБА_2 у інтересах сім`ї для купівлі квартири, то цивільні обов`язки за договором позики виникли не лише у відповідача ОСОБА_2 , а і у ОСОБА_3 , тобто у обох із колишнього подружжя.

Окрім того, судом розглядається справа №755/11514/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна (зобов`язання) подружжя, зустрічний позов у якій грунтується на тому, що позика в розмірі 45 000 доларів США, отримана 04 вересня 2019 року від ОСОБА_1 , є спільним боргом подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зобов`язання з повернення якої в рівних частинах по 22 500 доларів США повинен виконувати кожен з подружжя. Як вже констатовано вище, подружжя має відповідати за спільними зобов`язаннями всім майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності.

Підсумовуючи викладене вище, рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 13 лютого 2024 року впливає на обов`язки ОСОБА_3 та може завдати шкоди, що може виразитися у несприятливих для неї наслідках, а тому остання має право на апеляційне оскарження рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 13 лютого 2024 року.

Враховуючи, що відповідно до розписки від 04 вересня 2019 року ОСОБА_2 отримав позику в інтересах сім`ї на купівлю квартири, яка придбавалася у шлюбі, та ОСОБА_3 давала згоду на укладення попереднього договору на купівлю квартири, вона стає учасником зобов`язальних правовідносин щодо позики та також відповідає за повернення грошових коштів реально чи особистим майном. Окрім того, ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 з позов про стягнення частини заборгованості в порядку регресу, що також підтверджує виникнення у скаржника обов`язку щодо повернення вказаних коштів, а тому суд першої інстанції вирішив питання про права, свободи та інтереси ОСОБА_3 , яка залученою до участі не була та не брала участі у справі, що за положеннями п.4 частини третьої ст.376 ЦПК України тягне обов`язкове скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Частиною тринадцятою ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За положеннями частини першої ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з задоволенням апеляційної скарги із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір в сумі 22 710 грн за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Новіковим Ярославом Анатолійовичем, задовольнити.

Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 13 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 22 710 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: