Провадження № 2/761/4377/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Пономаренко Н.В.,

з участю секретаря Яцишина А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року до Шевченківського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, у якій позивач з урахування заяви про збільшення позовних вимог просив суд: стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 17 066, 67 грн. в якості відшкодування моральної шкоди та 20 000,00 грн. витрат на правничу допомогу, а також вирішити питання щодо судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20.07.2024 року відносно позивача, ОСОБА_1 , було розпочато провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 204-1 КУпАП, застосовано захід забезпечення адміністративного провадження такий як адміністративне затримання, складено адміністративний протокол. Постановою Рахівського районного суду Закарпатської області від 13.09.2024 року у справі № 305/2912/24, яка набрала законної сили 24.09.2024 провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення. Змістом Постанови Рахівського районного суду Закарпатської області від 24.09.2024 року у справі № 305/2912/24 зазначено: « ОСОБА_1 є військовослужбовцем учасником бойових дій та станом на дату складання протоколу перебував на законних підставах не у місці несення військової служби через необхідність проходження ВЛК, а відтак і умислу на уникнення від мобілізації призову не було, що могло б стати причиною спроби незаконного перетину державного кордону.

Позивач вважає, що працівники Державної прикордонної служби України формально та спрощено поставились до розгляду справи про адміністративне правопорушення. Так, згідно пояснень позивача він та його товариш ОСОБА_1 у суботу 20.07.2024 проводили дозвілля та подорожували, що підтверджується фотокарткою зроблено при відвідуванні Карпатського біосферного заповідника Інформаційно-туристичного центру «Центр-Європи». Після цього на проїзній частині були зупинені працівниками ДПС України для перевірки документів, а згодом затримані для складення протоколу за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП. В подальшому у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були вилучені телефони, які згодом повернуто, також останніми надано пояснення з доводами щодо своєї невинуватості у вчиненні адміністративного правопорушення та причини перебування у Рахівському районі виключно з метою туризму. Позивач також зазначив, що він був військовослужбовцем, учасник бойових дій, на дату складення протоколу очікував наказ про виключення з особового складу військової частини, у зв`язку з непридатністю. Їх затримали у світлу пору доби на проїзній частині, жодних доказів на підтвердження наміру незаконного перетину кордону працівниками ДПС України виявлено не було. На підтвердження відсутності наміру покидати територію України також свідчить та обставина, що 19.07.2024 ОСОБА_1 для себе та ОСОБА_2 з 21.07 по 23.07.2024 заброньовано квартиру в м. Івано-Франківськ.

Також позивач зазначив, що працівники ДПС України відмовились приєднувати докази та фіксувати надані ним та ОСОБА_1 пояснення щодо підстав перебування у Рахівському районі та відсутності у них наміру покидати територію України. Вони вимагали захисника, однак їм було відмовлено.

У подальшому ОСОБА_2 та ОСОБА_1 майже добу були затримані та утримувались у ІНФОРМАЦІЯ_2 , лише 21.07.2024 близько 12:00 прибув уповноважений представник ІНФОРМАЦІЯ_3 для з`ясування обставин, і як наслідок їх було звільнено від тривалого незаконного утримання та позбавлення свободи.

Внаслідок неправомірних дій відповідача-1 він зазнав моральних страждань, оскільки змушений був доводити свою невинуватість, відчував несправедливість, витрачав зусилля, на захист своїх прав та свобод, зокрема, звертався, за професійною правовою допомогою. На відшкодування моральної шкоди позивач просить стягнути з Державного бюджету 17 066,67 грн.

В обґрунтування розміру моральної шкоди у позовній заяві вказано, що незаконне звинувачення та притягнення до відповідальності викликало стрес, поглиблення симптомів: тривоги, депресії, почуття несправедливості, безпорадності. Він як військовослужбовець, який захищав свою країну, може сприймати викладене як приниження від державних органів, руйнується впевненість особи у справедливості. Незаконне переслідування викликає побоювання повторних подібних випадків, втрати репутації, авторитету серед своїх побратимів, оскільки сама процедура притягнення до відповідальності, у більшості випадків, викликає осуд та недовіру з боку товаришів по службі, ставить під сумнів заслуги перед державою (підрив статусу захисника країни). Незаконне переслідування свідчить, що особи уповноважені на складання та оформлення матеріалів ігнорують внесок військовослужбовця. Це викликає у осіб, які незаконно притягувались до відповідальності, відчуття непотрібності та образу. Учасники бойових дій часто стикаються з психологічними труднощами, а незаконне притягнення до відповідальності свідчить про відсутність розуміння та підтримки з боку держави. Має місце вплив на відновлення після бойових дій: перешкода реабілітації (посилюється симптоматика) та поглиблення недовіри до оточення.

Крім того, позивач просить також стягнути 20 000,00 грн. витрат на правничу допомогу, понесених під час розгляду справи про адміністративне правопорушення на підтвердження чого надано відповідні доказ та 5 000,00 грн., витрат на правничу допомогу у даній справі.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.12.2024 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання.

01.02.2025 до суду через систему «Електронний суд» представником позивача - адвокатом Данилович М.А. подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, яка прийнята судом.

17.02.2025 до суду через систему «Електронний суд» представником позивача - адвокатом Данилович М.А. подано заяву про стягнення судових витрат позивача у справі на підтвердження чого надано відповідні докази.

24.02.2025 до суду надійшов відзив відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому проти позовних вимог заперечує, не погоджується з правовою оцінкою обставин та спірних правовідносин, що викладені у позові. В обґрунтування заперечень зазначає, що відсутній факт заподіяння шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю позивачу; відсутній причинно-наслідковий зв`язок між заявленою шкодою і рішенням, діями чи бездіяльністю заподіювача; факт заподіяння позивачу моральних страждань та факт розміру (інтенсивності) заподіяння позивачеві моральних страждань не підтверджені доказами; відсутні обставини, які б вказували на чому ґрунтується розмір заявленої моральної шкоди і яким чином вона обрахована; визначений позивачем розмір моральної шкоди є неспівмірним, нерозумним та несправедливим. Відповідач вважає, що заявлений розмір моральної шкоди має на меті завдання збитків відповідачам та особисте збагачення позивача.

Також у відзиві зазначено, що не підлягають задоволенню вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу, що надана у справі про адміністративне правопорушення, оскільки вона не пов`язана з цією справою. Чинним КУпАП також не передбачено відшкодування таких витрат у разі закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.

Крім того, відповідач не погоджується з розміром витрат позивача на правничу допомогу у цій справі, вказуючи на незначну складність справи.

24.02.2025 до суду надійшла відповідь позивача на відзиві відповідача. На спростування доводів відповідача щодо недоведеності завдання моральної шкоди зазначено, що позивач з товаришем ОСОБА_3 (теж учасником бойових дій, військовослужбовцем) вирішили організувати собі відпочинок, відвідують визначні пам`ятки (у т.ч. Центр Європи, Рахів), згодом поїхати до Івано-Франківська; забронювали апартаменти, проте згодом скасували через те, що майже 19 годин проводять в ІНФОРМАЦІЯ_2, куди вони були доставлені саме після затримання ДПС України. Їх зупинили на проїжджій частині працівники Державної прикордонної служби, склали протокол про адміністративне правопорушення, відбулась процедура адміністративного затримання, відібрані пояснення, проте не враховані докази відсутності складу адміністративного правопорушення, так як ОСОБА_2 та ОСОБА_1 одразу працівникам ДПС України повідомляли про те, що вони військовослужбовці, наміру перетинати кордон, як і умислу на такі дії не мають, є учасниками бойових дій, є законні підстави їх перебування поза межами військових частин (очікування наказу про звільнення та проходження ВЛК), проте це все враховано не було.

Надалі, позивача (після затримання понад 3 години) доставляють до ІНФОРМАЦІЯ_2 для з`ясування інших обставин, де відбувається його звільнення на наступний день о 13 год 00 хв. Потім, позивач очікував надходження матеріалів справи про адміністративне правопорушення до Рахівського районного суду, підшукував захисника, так як розуміє, що раніше теж надавав докази своєї невинуватості, проте такі були проігноровані. Позивач через власного захисника доводить свою невинуватість вже у судовому порядку. На думку представника позивача має місце причинно-наслідковий зв`язок та подібна поведінка явно не свідчить про вдячність військовослужбовцю за його вклад у захист України в умовах воєнного стану.

06.03.2025 до суду надійшли додаткові пояснення відповідача у яких відповідачем зазначено незгода з позовними вимогами та викладені аналогічні обставини тим, що були викладені у відзиві.

07.03.2025 до суду надійшли письмові заперечення представника позивача на подані відповідачем додаткові пояснення.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 07.04.2025 закрито підготовче провадження по вказаній справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному провадженні.

В судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, про дату та часу судового засідання повідомлялись належними чином, до суду представником позивача подано заяву, у якій вона просила суд розгляд справи проводити без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити.

Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника НОМЕР_1 прикордонного загону (військової частини НОМЕР_2 ).

Третя особа у судовому засідання не з`явилась, про дату та часу судового засідання повідомлялась належними чином, причини неявки суду не повідомила.

Дослідивши зібрані в матеріалах справи письмові докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

З матеріалів справи встановлено, що 20.07.2024 інспектором прикордонної служби вищої категорії - начальником кінологічного відділення відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_5 » (тип В) ОСОБА_4 складено протокол про адміністративне правопорушення ЗхРУ № 284826 у якому вказано, що ОСОБА_2 20.07.2024 о 13:00 спільно з ОСОБА_1 здійснив спробу незаконного перетинання державного кордону України до Румунії поза встановленими пунктами пропуску через державний контроль України у складі групи осіб. Своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги ст.ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон Украйни» від 04.11.1991, тобто вчинив правопорушення відповідальність за яке передбачено ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

Постановою від 13.09.2024 у справі № 305/2893/24 Рахівський районний суд Закарпатської області справу про адміністративне правопорушення у відношенні ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП закрив на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП - у зв`язку з відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення. Вказана постанова набрала законної сили 24.09.2024.

Закриваючи справу суд дійшов висновку, що протокол про адміністративне правопорушення серії ЗхРУ № 284826 від 20 липня 2024 року є неналежним доказом, оскільки він складений на підставі припущень працівника відділу прикордонної служби, які не підтверджуються доказами. Так, у постанові зазначено, що в діях ОСОБА_1 , відсутній склад адміністративного правопорушення, як спроба незаконного перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України.

Причини, підстави та період затримання позивача також підтверджується інформацією відповідача-1 від 06.08.2024, наданою на адвокатський запит представника позивача.

З відповіді на адвокатський запит захисника позивача отримано відповідь ІНФОРМАЦІЯ_3 від 09.08.2024 № 814/1/1/4038, у якій зазначено, що 20.07.2024 громадяни ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були доставлені представниками ДПС України до ІНФОРМАЦІЯ_2 при спробі незаконного перетину державного кордону та перебуванні в прикордонній зоні без відповідних дозволів. В подальшому, після уточнення військово-облікових даних, встановлено, що згідно ЄРДВВ АС «Оберіг» громадяни ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є військовослужбовцями ЗСУ та можуть бути причетні до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, а саме самовільне залишення військової частини або місця служби. Після цього, посадові особи ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомили ІНФОРМАЦІЯ_3 , що у них знаходиться двоє військовослужбовців, які можливо самовільно залишили розташування військової частини. За результатом опрацювання даної інформації, посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 встановлено, що вказані громадяни не знаходяться у списку розшукуваних військовослужбовців або як такі, що здійснили самовільне залишення військової частини або місця служби.

Позивач з метою захисту під час розгляду справи за протоколом про адміністративне правопорушення від 20.07.2024 за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП уклав договір про надання професійної правничої допомоги від 01.08.2024 з АО «Закарпатська обласна колегія адвокатів». Захисником на підставі вказаного договору була адвокат Холмогорова Л.В.

Згідно розрахунку судових витрат вартості правничої допомоги за договором правничої допомоги б/н від 30.07.2024 у справі 305/2893/24 адвокатом були надані послуги, вартість яких становить 20 000,00 грн, а саме: надання клієнту консультації, підготовка та подання адвокатських запитів до ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_2 ; підготовка та подання письмових заперечень з доказами до Рахівського районного суду Закарпатської області, 48 арк, 02.08.2024; отримання копії постанови суду у справі № 305/2893/24.

Крім того, до складу наданих адвокатом послуг також віднесено підписання договору про надання правничої допомоги, формування ордера на надання правничої допомоги в Електронному кабінеті адвоката; підготовка та подання заяви про ознайомлення з матеріалами справи; отримання відповіді на адвокатський запит від відповідача-1, отримання копії протоколу затримання, протоколу про адміністративне правопорушення; отримання відповідей на адвокатський запит від ІНФОРМАЦІЯ_3 ; подання до Рахівського районного суду скан-копій заперечень через Електронний суд; підготовка та подання клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи (відповіді на адвокатські запити); підготовка та подання заяви про розгляд справи без участі до Рахівського районного суду.

02.09.2024 сторонами підписаний Акт приймання-передавання наданих послуг вартістю 20 000,00 грн.

Позивач оплатив вартість послуг адвоката в сумі 20 000 грн., що підтверджується квитанцією від 31.07.2024.

Також з матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки військової частина НОМЕР_3 від 31.03.2024 №1694 солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_3 з 12.03.2022 по теперішній час.

Згідно посвідчення серії НОМЕР_4 від 19 вересня 2023 року ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

У свідоцтві про хворобу № 1026-п від 29.06.2024 госпітальною військово-лікарською комісією психоневрологічного профілю НВМКЦ «ГВКГ» наведено діагноз ОСОБА_2 : стійкий, різко виражений, тривожно-депресивний розлад з явищами інсомнії та емоційно-вольової нестійкості, асоційований з бойовим стресом, ЗЧМТ, струси головного мозку, акубаротравми у вигляді хронічної двобічної сенсоневральної приглухуватості 1 ст., вестибулопатія, цефалічний, астено-вегетативний синдром. Також наведені й інші захворювання та травми як пов`язані із захистом Батьківщини, так і не пов`язані. За постановою ВЛК ОСОБА_2 непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку. Потребує звільнення від виконання службових обов`язків за станом здоров`я на термін, необхідний для оформлення звільнення, але не більше 30 календарних днів.

До матеріалів справи також надано Відпускний квиток № 1729 від 02.04.2024, Витяг з наказів командира ВЧ НОМЕР_3 від 12.02.2023 № 43, від 03.04.2024 № 94, з яких вбачається надання ОСОБА_1 відпусток у м. Варшава, Польща для лікування після поранення у різні періоди 2023, 2024 років.

З 28.06.2024 солдат ОСОБА_1 направлений на ВЛК. Згідно довідки ВЛК від 02.08.2024 солдат ОСОБА_1 пройшов медичний огляд у гарнізонній ВЛК НВМКЦ «ГВКГ».

Електронним листом від 19.07.2024 з електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_9 підтверджується бронювання квартири у м. Івано-Франківську з 21.07.2024 до 23.07.2024 для двох осіб на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 47-52).

На скріншоті телефонної переписки з абонентом під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_10 » наявні повідомлення про необхідність скасування бронювання через перебування у ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 53).

Також в матеріалах справи наявний посадочний документ ОСОБА_1 для проїзду 23.07.2024 поїздом з Івано-Франківська до м. Києва.

До матеріалів справи представником також додано фотокартку з телефону із зображенням «РК Рахів - Центр Європи Дистрикт 2232», що була зроблена 20.07.2024 о 12:24.

Згідно Витягів з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» від 19.10.2023 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягувались, у розшуку не значаться.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування, про що Велика Палата Верховного Суду деталізує далі.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Щодо правової природи протоколу у справі про адміністративне правопорушення

Відповідно до статті 251 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є джерелом доказів у справі. Обов`язок зі збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; за наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до такого протоколу, а також викласти мотиви відмови від його підписання.

Під час складення протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюють її права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 712/7385/17 сформулювала висновок, що дії суб`єкта владних повноважень щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права.

Велика Палати Верховного Суду також вже досліджувала питання порядку оскарження дій працівників поліції у разі складання протоколу про адміністративне правопорушення та у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 638/3490/18 сформулювала такі висновки.

Складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень.

Розгляд питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, сукупно з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Застосовним до розглядуваної справи є також висновок Верховного Суду, сформульований у постанові від 22 червня 2023 року у справі № 752/5417/19, про те, що факт складання поліцейським протоколу не вказує на фактичну вину особи в ДТП. Протокол є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення в діях особи. Протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є рішенням, що створює правові наслідки і не змінює стан суб`єктивних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, яка приймається на підставі протоколу.

Узагальнюючи висновки у питанні визначення правової природи протоколу про адміністративне правопорушення суд виходить з того, що на уповноважену особу підрозділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_5 » (тип В) ІНФОРМАЦІЯ_1 під час оформлення матеріалів адміністративного правопорушення покладено обов`язок зафіксувати всі обставини її скоєння з визначенням особи, яка за встановленими обставинами та з високим ступенем вірогідності вчинила адміністративне правопорушення, скласти стосовно такої особи протокол про адміністративне правопорушення та надіслати його до суду.

Водночас на уповноважену особу під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До уповноваженої особи прикордонної служби не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі, не надано повноважень проводити експертизу чи залучати спеціалістів, які володіють достатніми професійними знаннями для встановлення специфічних обставин. Фактично на уповноважену особу прикордонної служби покладена обмежена функція, а саме збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася.

Оцінку доказів уповноваженої особи патрульної особи повинен здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення. Висновки уповноваженої особи прикордонної служби є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно місять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд.

Своєю чергою оцінку доказів, зібраних та зафіксованих уповноваженою особою патрульної поліції, та правову кваліфікацію дій особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, встановлених на підставі цих доказів, здійснює суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, із залученням експерта і спеціаліста, а також за допомогою інших доказів.

Отже, оформлення уповноваженою особою прикордонної служби здійснюється ним на виконання покладених на нього функцій та завдань, а дії зі складання протоколу про адміністративне правопорушення не породжують правових наслідків для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом.

Протокол про адміністративне правопорушення, який є офіційним процесуальним документом, складається уповноваженою особою у встановленій формі і повинен містити відомості, потрібні для розгляду справи по суті, зокрема зазначення характеру адміністративного правопорушення та нормативного акта, який передбачає відповідальність за таке правопорушення.

Встановлення протиправності в діях посадових осіб під час складання протоколу про адміністративне правопорушення

Як наголошено судом, протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей 1173, 1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.

Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.

Розгляд справ про адміністративні правопорушення за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП здійснюють судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів (стаття 221 КУпАП).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно зі статтею 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення встановлює, зокрема, чи відповідає протокол вимогам закону, чи його складено відповідно до статті 256 КУпАП, чи достатньо матеріалів та доказів для притягнення особи до адміністративної відповідальності тощо.

За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, якщо за наявними у матеріалах справи доказами, зокрема протоколом про адміністративне правопорушення, схемою місця ДТП, показаннями технічних приладів, засобів фото- та/або відеоспостереження, висновком експертизи тощо, не підтверджено події чи складу адміністративного правопорушення, компетентний орган приймає рішення про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення. Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення суд оцінює правомірність складання протоколу про адміністративне правопорушення, зокрема, чи складено його відповідно до статті 256 КУпАП уповноваженою на те особою та чи діяв патрульний поліцейський під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення відповідно до закону в межах покладених на нього функцій та завдань, про що зазначає у своїй постанові.

Невідповідність протоколу вимогам закону, зокрема статті 256 КУпАП, або складання неповноважною особою може мати наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Отже, відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення його уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення (близький за змістом висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 760/9462/16).

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 335/6977/22 від 22 січня 2025 року вказано, що: - «відсутність у судовому рішенні, ухваленому за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, висновків суду про невідповідність (суперенчність) дій уповноваженої особи на складання протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону при складанні протоколу про адміністративне правопорушення не перешкоджає зверненню особи до суду з вимогами про відшкодування шкоди за очевидно протиправні чи навіть свавільні дії поліцейських.

У справах про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадових осіб, позивач може доводити наявність очевидних ознак протиправності чи свавільності дій цих суб`єктів, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача.

Вирішуючи спір у справі про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, суд загальної юрисдикції може встановити наявність у діях уповноважениї осіб під час складення протоколу про адміністративне правопорушення ознак очевидної протиправності, таких як: відсутність повноважень на складання протоколу про адміністративне правопорушення, тощо. Отже, очевидний характер протиправності дій (бездіяльності, рішень) уповноважених осіб під час складання протоколу про адміністративне правопорушення може бути встановлений судом загальної юрисдикції, зокрема й тоді, коли такі дії (бездіяльність, рішення) явно суперечать вимогам закону та порушують права, свободи або інтереси осіб, які звернулися до суду.

У наведеній категорії справ суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій працівників поліції (у контексті цієї справи), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин.

Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві.

Отже при вирішенні спору про відшкодування шкоди суд може встановити протиправний характер дій (бездіяльності, рішень) уповноважених осіб, як обов`язковий елемент деліктної відповідальності за наявності ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій.

Як вже наголошувалось судом, наявність заподіяної шкоди є ще одним з обов`язкових елементів, наявність якого у сукупності з іншими двома створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина другастатті 23 ЦК України).»

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 335/6977/22 від 22 січня 2025 року зроблено наступні висновки: «п. 133. Для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є наявність трьох елементів (умов): неправомірний характер дії (бездіяльності) цього органу (посадових або службових осіб), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Водночас наявність вини посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою умовою такого виду відповідальності. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Встановлення протиправності у діях працівника патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди.

Відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення такого протоколу уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення.

У разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.

При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.»

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що невідповідність вимогам закону дій уповноважених осіб на складання протоколу про адміністративне правопорушення, які склали протокол про наявність у діях позивача ознак складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 2 статтею 204-1 КУпАП, в цій справі не встановлена.

Зі змісту постанови Рахівського районного суду Закарпатської області від 24 вересня 2024 року у справі № 305/2912/24 (справа про адміністративне правопорушення) вбачається, що провадження у справі відносно позивача закрито на підставі п. 1 ч. ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у його діях складу та події адміністративного правопорушення

При цьому, відсутність складу адміністративного правопорушення у діях позивача встановлена судом за результатами оцінки всіх доказів у справі про адміністративні правопорушення, що не доводить очевидної протиправності дій працівників прикордонної служби під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення.

Судом враховано, що рішенням у справі про адміністративне правопорушення не встановлено, що складений протокол про адміністративне правопорушення відносно позивача ОСОБА_1 не відповідав вимогам закону, зокрема статті 256 КУпАП, та те, що на момент складення протоколу про адміністративне правопорушення дії працівників прикордонної служби були протиправними.

При цьому, і під час розгляду вказаної справи судом не встановлено і матеріали справи не містять доказів неправомірності у діях працівників прикордонної служби під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, а тому відсутні підстави для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди.

Враховуючи те, що у спірних правовідносинах закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося не через невідповідність протоколу вимогам закону або через інші протиправні дії працівників прикордонної служби під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, суд, із врахування вищевикладених висновків Великої Палати Верховного Суду, дійшов висновку, що оскільки у справі не встановлено підстав, визначених статтею 1174 ЦК України для відшкодування шкоди, у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позову.

Щодо позовних вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу, які поніс позивач під час здійснення щодо нього провадження у справі про адміністративне правопорушення судом встановлено таке.

Відшкодування процесуальних витрат, зокрема, витрат на правову допомогу, понесених особою, яка притягається до адміністративної відповідальності нормами КУпАП не передбачено.

В обґрунтування підстав для задоволення позову, позивачем вказано, що відповідно до пунктів 3, 4 статті 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) судові витрати, інші витрати, сплачені громадянином, а також суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги . На підставі вказаної норми Закону позивач вважає, що є можливість вирішення в порядку цивільного судочинства позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу, понесених ОСОБА_1 під час здійснення щодо нього адміністративного провадження про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 204-1 КУпАП.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі № 266/94-ВР. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі по тексту Закон № 266/94-ВР) передбачено, що відповідно до правил цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Згідно зі статтею 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Системне тлумачення зазначених норм свідчить про те, що особа має право на відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та ст. 1176 ЦК України лише за існування таких умов: шкода завдана особі визначеними у згаданих вище нормах державними органами (органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність; органами досудового розслідування; прокуратурою; судом); шкода завдана особі переліком рішень, дій чи бездіяльності посадових чи службових осіб таких органів (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 (провадження № 14-87цс24)).

Згідно з частиною 1 статті 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладаються обв`язки, а саме: організація запобігання кримінальним та адміністративним правопорушенням, протидію яким законодавством віднесено до компетенції Державної прикордонної служби України, їх виявлення та припинення, здійснення провадження у справах про адміністративні правопорушення згідно із законами.

Так, відповідно до абз. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативно-розшукова діяльність здійснюється оперативними підрозділами: Державної прикордонної служби України - розвідувальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (агентурної розвідки, оперативно-технічним, власної безпеки), підрозділами забезпечення внутрішньої безпеки та власної безпеки, оперативного документування, оперативно-розшуковими та оперативно-технічними.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відділ прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_11 » (тип В) ІНФОРМАЦІЯ_1 , яким складено протокол про адміністративне правопорушення відносно позивача ОСОБА_1 , - не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, в розумінні вищевикладених вимог Закону, тому для врегулювання вказаних спірних правовідносин не застосовуються приписи статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

З огляду на наведене, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, - правові підстави для задоволення позову відсутні.

При цьому, відповідно до правил ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача у зв`язку із повною відмовою в позові.

На підставі викладеного, керуючись ст. 56 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 23, 1167, 1173, 1174, 1176 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено: 12.09.2025.

Суддя: