Житомирський апеляційний суд
Справа №295/8219/23 Головуючий у 1-й інст. Семенцова Л. М.
Категорія 19 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Галацевич О.М.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу№295/8219/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, Державного кадастрового реєстратора Міськрайонного управління Держгеокадастру у Житомирському районі та місті Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, Департаменту реєстрації Житомирської міської ради, треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання реєстрації речових прав на земельну ділянку протиправною та її скасування, зобов`язання державного реєстратора здійснити реєстрацію речових прав на земельну ділянку згідно технічної документації за 2009 рік, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 03 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Семенцової Л.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнати реєстрацію речових прав на земельну ділянку, кадастровий номер :07:016:0026 за адресою: АДРЕСА_1 згідно технічної документації від 20.05.2014 протиправною та скасувати;

- зобов`язати державного реєстратора здійснити реєстрацію речових прав на земельну ділянку, кадастровий номер :07:016:0026 за адресою: АДРЕСА_1 згідно технічної документації за 2009 рік, яка розроблена КП «Житомирський міський центр земельних відносин».

В обґрунтування позову зазначав, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 16.04.2003 та ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 27.10.2003 був проведений розподіл земельної ділянки біля будинку АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 згідно варіанту №1 технічної експертизи від 15.06.2001 №1722, яким виділено йому в постійне користування земельну ділянку розміром 324 кв.м. Вказував, що 20.03.2007 Житомирським міським управлінням земельних ресурсів на його ім`я видано державний акт на право власності на землю, кадастровий номер ділянки :07:016:0026, площею 0,0324 га. ОСОБА_6 видано державний акт від 17.01.2006 на земельну ділянку площею 0,0276 га. Зазначає, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та його спадкоємцем, який прийняв спадщину у вигляді земельної ділянки площею 0,0180 га, є його син ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.09.2008, на ім`я якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0600 га серії ЯИ №595846 від 20.08.2010 за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що в подальшому при отриманні витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку 07.09.2021 з`ясовано, що підставою для здійснення державної реєстрації земельної ділянки є технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 20.05.2014 ТОВ «Підприємство «Житомирземпроект». Проте, згідно відповіді ТОВ «Підприємство «Житомирземпроект» від 22.09.2021 зазначена вище технічна документація даною установою не виготовлялася, тому не було правових підстав для здійснення державної реєстрації земельної ділянки на підставі технічної документації, яка не була предметом виготовлення. Для здійснення державної реєстрації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 слід застосовувати технічну документацію за 2009 рік, яка відповідає даним правовстановлюючих документів. Таким чином, є технічна помилка, яка впливає на права третіх осіб. Враховуючи вищевикладене просив позов задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 03 червня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції неправильно застосував норми земельного законодавства, що регулюють процедуру розробки та затвердження технічної документації щодо землеустрою. Зазначає, що суд першої інстанції не надав правової оцінки змісту технічної документації за 2009 рік та за 2014 рік та не з`ясував, яка з них була правомірною підставою для державної реєстрації речового права. Звертає увагу на те, що технічна документація від 20.05.2014 ТОВ «Підприємство «Житомирземпроект» не виготовлялася, а відтак не могла бути підставою для державної реєстрації земельної ділянки. Вказує, що суд першої інстанції не вказав мотивів та правових підстав відхилення його доводів позовної заяви. Враховуючи вищевикладене просить скасувати рішення Богунського районного суду м. Житомира від 03 червня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 16.04.2003, а також рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 27.10.2003, справа №22а/2415 між співвласниками будинку ОСОБА_1 , якому належить 54/100 ідеальних частин будинку та ОСОБА_6 , якому на час ухвалення рішення належало 46/100 ідеальних частин будинку, встановлено порядок користування земельною ділянкою загальною площею 600 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . Виділено у користування ОСОБА_1 ділянку площею 324 кв.м., ОСОБА_6 276 кв. м., згідно варіанту №1 технічної експертизи від 15.06.2001 №1722.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22.06.2021 у справі №295/715/21, яке набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ГУ Держгеокадастру у Житомирській області, державного кадастрового реєстратора Міскрайонного управління Держгеокадастру у Житомирському районі та м. Житомира, Департаменту реєстрації Житомирської міської ради, за участю третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання недійсним державного акту на право власності на землю, скасування державної реєстрації державного акту, визнання протиправним та скасування записів в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Зазначеним рішенням встановлено наступні обставини.

Рішенням Житомирського міськвиконкому №258 від 13.05.1999 за домоволодінням АДРЕСА_1 закріплено земельну ділянку постійного користування площею 600 кв.м.

17.01.2006 ОСОБА_6 видано державний акт серії ЯА №893539 на право власності на земельну ділянку площею 0,0276 га за адресою: АДРЕСА_1 .

20.03.2007 ОСОБА_1 видано державний акт серії ЯА №893508 на право власності на земельну ділянку площею 0,0324 га за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_6 помер - ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 09.10.2007.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом №909/2008 спадкоємцем ОСОБА_6 є його син ОСОБА_2 .

14.04.2011 ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.09.2008 видано державний акт серії ЯИ №595846 на право власності на земельну ділянку площею 0,0600 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно договору дарування земельної ділянки ОСОБА_2 безоплатно передав у власність ОСОБА_3 30/100 ідеальних частин земельної ділянки загальною площею 0,06 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :07:016:0026).

На час вирішення спору у справі №296/715/21 співвласником земельної ділянки є також ОСОБА_5 .

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №336484571 від 21.06.2023 вбачається, що 14.04.2011 Управлінням Держкомзему у м. Житомирі Житомирської області було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,06 га, кадастровий номер :07:016:0026, за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

На підставі нотаріально посвідченого договору дарування земельної ділянки від 04.08.2015 за ОСОБА_3 зареєстровано право спільної часткової власності на 30/100 часток земельної ділянки загальною площею 0,06 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :07:016:0026.

Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-023 від 21.06.2023 підтверджується інформація щодо проведення 14.04.2011 державної реєстрації земельної ділянки кадастровий номер :07:016:0026 Управлінням Держкомзему у м. Житомирі, де вказано, що державна реєстрація земельної ділянки здійснена на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) 20.05.2014 ТОВ «Підприємство «Житомирземпроект».

Відповідно до листа ТОВ «Підприємство «Житомирземпроект» №59 від 22.09.2021 технічна документація від 20.05.2014 відносно земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , такою організацією не виготовлялася.

Згідно відповіді Управління у м. Житомирі та Житомирському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області №59 від 28.09.2021 зазначено, що документація із землеустрою за адресою: АДРЕСА_1 , розроблена ТОВ «Підприємство «Житомирземпроект» 20.05.2014, до фонду документації із землеустрою в установленому чинним законодавством порядку не надходила.

Окрім того, зазначено, що відповідно до наявних книг записів реєстрації державних актів на право власності на землю за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована земельна ділянка загальною площею - 0,0600 га, кадастровий номер :07:016:0026, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 вересня 2008 року, №3-625 Друга Житомирська нотаріальна контора та видано ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯИ №595846 від 14 квітня 2011 року та додаток до державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯИ №595846, де частка у спільній власності ОСОБА_5 - становить 16% (96/600), ОСОБА_2 - становить 30% (180/600), ОСОБА_1 54% (324/600).

Відповідно до відповіді ГУ Держгеокадастру у Житомирській області №Г-455/0-0.15-494/153-20 від 07.09.2020 земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :07:016:0026 зареєстрована на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку 2009 року, розробленою КП «Житомирський міський центр земельних відносин».

Згідно відповіді Міськрайонного управління Держгеокадастру у Житомирському районі та місті Житомирі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області №Г-429/0-0.15-443/153-21 від 19.08.2021 слідує, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №893508, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 20.03.2007 за адресою: АДРЕСА_1 , обліковується земельна ділянка загальною площею 0,0600 га, кадастровий номер :07:016:0026, де частка ОСОБА_1 становить 0,0324 га.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не зазначено про те, яку саме (коли) та відносно якої особи він просить визнати протиправною і скасувати реєстрацію речових прав на земельну ділянку з кадастровим номером :07:016:0026. При цьому позивачем у позовних вимогах не ставиться питання щодо визнання незаконною державної реєстрації безпосередньо самої земельної ділянки. Окрім того, заявлені в позові вимоги не можна вважати ефективним способом захисту цивільного права. Стороною позивача не доведено належними, допустимими та достатніми доказами порушення відповідачами прав позивача на належну йому частину земельної ділянки. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем до участі у справі залучено ОСОБА_2 , ГУ Держгеокадастру у Житомирській області, державного кадастрового реєстратора Міськрайонного управління Держгеокадастру у Житомирському районі та місті Житомирі ГУ Держгеокадастру у Житомирській області, Департамент реєстрації Житомирської міської ради. Разом з тим, із позовної заяви вбачається, що заявлені вимоги щодо визнання протиправною реєстрацію речових прав на земельну ділянку за кадастровим номером :07:016:0026 за адресою: АДРЕСА_1 згідно технічної документації від 20.05.2014 та її скасування стосуються також прав співвласників земельної ділянки, а саме - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , але в якості співвідповідачів до участі в справі вони не залучені, а їх процесуальне становище визначено позивачем як треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Перевіряючи законність оскаржуваного судового рішення, колегія суддів враховує наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У ст. 2 ЦПК України визначені завдання та основні засади цивільного судочинства, серед яких змагальність та диспозитивність.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У ч. 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 просив визнати реєстрацію речових прав на земельну ділянку за кадастровим номером :07:016:0026 за адресою: АДРЕСА_1 згідно технічної документації від 20.05.2014 протиправною та скасувати; зобов`язати державного реєстратора здійснити реєстрацію речових прав на земельну ділянку за кадастровим номером :07:016:0026 за адресою: АДРЕСА_1 згідно технічної документації за 2009 рік, яка розроблена КП «Житомирський міський центр земельних відносин».

Як на підставу позову посилався на те, що існує технічна помилка в Державному земельному кадастрі щодо земельної ділянки за кадастровим номером :07:016:0026, яка впливає на права третіх осіб, а тому є підстави для визнання реєстрації речових прав на земельну ділянку згідно технічної документації від 20.05.2014 недійсною.

ОСОБА_1 не ставив питання про визнання незаконною державної реєстрації самої земельної ділянки з кадастровим номером :07:016:0026 у Державному земельному кадастрі.

Фактично позивач не погоджується із інформацією про документацію із землеустрою на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки, кадастровий номер :07:016:0026.

Відповідно до ст. 2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Зі змісту ст. 78 ЗК України випливає, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Статтею 79-1 ЗК України передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Згідно ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно вимог ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ст. 328 ЦК України).

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, яка здійснюється шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державній реєстрації прав підлягає, зокрема: право власності (пункт 1 частини першої статті 4 Закону).

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Заявником є, зокрема: власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право, або уповноважені ними особи у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав (пункт 3 частина перша статті 2 Закону); особа, за якою закріплено особовий рахунок в погосподарській книзі відповідної сільської, селищної, міської ради, або уповноважена нею особа у разі проведення державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося введення по господарського обліку.

У відповідності до п.п.1, 2 ч.3 ст.10 Закону, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) ви дача/отримання документів за результатом розгляду заяви.

Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону, документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі».

У справі, що переглядається встановлено, що відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-023 від 21.06.2023,Управлінням Держкомзему у м. Житомирі 14.04.2011 проведена державна реєстрація земельної ділянки кадастровий номер :07:016:0026, де вказано, що державна реєстрація земельної ділянки здійснена на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) 20.05.2014 ТОВ «Підприємство «Житомирземпроект».

Позивачем не долучено до матеріалів справи технічної документації із землеустрою щодо земельної ділянки кадастровий номер :07:016:0026, здійснену ТОВ «Підприємство «Житомирземпроект» - 20 травня 2014 року.

Разом з тим, відповідно до листа ТОВ «Підприємство «Житомирземпроект» №59 від 22.09.2021 технічна документація від 20.05.2014 відносно земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , такою організацією не виготовлялася.

Відповідно до відповіді ГУ Держгеокадастру у Житомирській області №Г-455/0-0.15-494/153-20 від 07.09.2020 земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :07:016:0026 зареєстрована на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку 2009 року, розробленою КП «Житомирський міський центр земельних відносин».

Колегія суддів підкреслює, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

ОСОБА_1 не доведено належними, допустимими та достатніми доказами порушення його прав на належну йому частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з наявністю в Державному земельному кадастрі інформації про здійснення державної реєстрації земельної ділянки на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) 20.05.2014 ТОВ «Підприємство «Житомирземпроект».

Також, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Доводи позовної заяви зводяться до того, що ОСОБА_1 було видано державний акт серії ЯА №893508 на право власності на земельну ділянку площею 0,0324 га за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_6 видано державний акт серії ЯА №893539 на право власності на земельну ділянку площею 0,0276 га за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, 14.04.2011 ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.09.2008 видано державний акт серії ЯИ №595846 на право власності на земельну ділянку площею 0,0600 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії технічної документації за 2009 рік слідує, що вона була розроблена КП «Житомирський міський центр земельних відносин» на замовлення ОСОБА_2 на земельну ділянку, кадастровий номер :07:016:0026 площею 0,0180 га.

Згідно інформації з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-023 від 21.06.2023 вбачається, що 14.04.2011 Управлінням Держкомзему у м. Житомирі проведено державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер :07:016:0026, площею 0,0600 га.

Тобто аналіз вказаних доводів свідчить про те, що ОСОБА_1 не погоджується з площею земельної ділянки щодо якої виготовлено технічну документацію із землеустрою та на підставі якої проведена державна реєстрація земельної ділянки кадастровий номер :07:016:0026.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22.06.2021 у справі №295/715/21, яке набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ГУ Держгеокадастру у Житомирській області, державного кадастрового реєстратора Міскрайонного управління Держгеокадастру у Житомирському районі та м. Житомира, Департаменту реєстрації Житомирської міської ради, за участю третіх осіб ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання недійсним державного акту на право власності на землю, скасування державної реєстрації державного акту, визнання протиправним та скасування записів в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Вказаним рішення встановлено, що державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім`я ОСОБА_2 на першому аркуші містить відомості про передачу ділянки площею 0,60 га, проте відповідна інформація належним чином скоригована згідно із додатками до акта, де вказано співвласників із належними їм частками у праві спільної часткової власності. Тобто, таке зазначення про розмір ділянки будь-яким чином не вплинуло на обсяг прав та можливостей позивача, а також інших осіб, пов`язаних за сферою правовідносин.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема, зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі №917/1345/14 (провадження №12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Отже, рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 червня 2021 року у справі №296/715/21 є преюдиційним щодо обставин отримання ОСОБА_2 державного акту на право власності на земельну ділянку, площею 0,60 га.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували порушення його прав чи охоронюваних законом інтересів.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову, однак помилився щодо мотивів такої відмови.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржуване рішення змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції змінено лише мотиви відмови у задоволенні позову, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 03 червня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 24 вересня 2025 року.

Головуючий

Судді