Житомирський апеляційний суд
Справа №291/1192/24 Головуючий у 1-й інст. Митюк О. В.
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Павицької Т.М.

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу № 291/1192/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Артеміда-Ф» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 12 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Митюк О.В.

встановив:

У вересні 2024 року ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» звернулося до суду з вищезазначеним позовом, в якому просило стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за Договором № 743429 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 07.05.2020 в розмірі 38 300,36 грн., яка складається з: заборгованості за основним зобов`язанням (тіло кредиту) в розмірі 10 000,00 грн.; залишку заборгованості по процентам в розмірі 22 800,00 грн., інфляційне збільшення в розмірі 5 500,36 грн., а також судовий збір в розмірі 2 422,00 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що 07.05.2020 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_2 було укладено електронний договір № 743429 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. За умовами договору: сума кредиту (загальний розмір) складає 10 000,00 грн.; строк кредиту 30 днів, дата повернення кредиту 06.06.2020 року, що вказується в Графіку платежів (Додаток №1 до Договору). Процентна ставка (знижена і стандартна) становить 1,90 % в день. ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання виконало, надавши кредитні кошти у розмірі 10 000,00 грн., шляхом зарахування їх на платіжну картку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 . Відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконала, у зв`язку із чим ней виникла заборгованість за кредитним договором.

22 лютого 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Сіроко Фінанс» було укладено Договір факторингу №015-220221, згідно якого ТОВ «Сіроко Фінанс» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являються боржниками ТОВ «Лінеура Україна», в тому числі і до ОСОБА_1 за договором № 743429 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 07.05.2020.

В подальшому, 05 лютого 2024 року ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» уклали договір факторингу№20240205/1, за умовами якого ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являються боржниками ТОВ «Лінеура Україна», в тому числі і до ОСОБА_1 за вказаним договором.

Надалі відповідач оплати за кредитним договором не здійснювала, тому боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Станом на 10 вересня 2024 року заборгованість відповідача по кредитному договору в загальному розмірі становить 38 300,36 грн.

Заочним рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 12 грудня 2024 рокупозов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Артеміда-Ф» заборгованість за Договором № 743429 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 07.05.2020 в розмірі 38 300,36 грн., яка складається з: заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в розмірі 10000,00 грн; залишку заборгованості по процентам в розмірі 22 800,00 грн., інфляційне збільшення в розмірі 5 500,36 грн., а також судового збору в розмірі 2 422,00 грн. та витрат на правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн.

Ухвалою Ружинського районного суду Житомирської області від 19 травня 2025 рокуу задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення було відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Артеміда-Ф». На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України. Судом в порушення принципів змагальності, рівності сторін було розглянуто справу за відсутності відповідача, яка взагалі не була обізнана про розгляд цієї справи, що позбавило сторону відповідача подати свої заперечення і доводити про безпідставність заявлених вимог позивачем. Також зазначає, що судом також було порушено ст.625 та 1048 ЦК України та стягнуто відсотки нараховані після закінчення строку кредитування, а саме після 06.06.2020. Стверджує, що позивачем в порушення п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України неправомірно здійснено розрахунок інфляційних втрат згідно ст. 625 ЦК України за період з 24.02.2022 по 10.09.2024, тобто після введення на території України воєнного стану, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказує, що рішення суду першої інстанції обґрунтоване та законне, прийняте з дотримання норм матеріального та процесуального права, а доводи апелянта спростовуються наявними у матеріалах справи доказами. ОСОБА_1 не наведено жодних аргументів про будь-які порушення норм матеріального чи процесуального права судом першої інстанції, докази у справі досліджено всебічно та надано їм належну оцінку. Зазначає, також, що орієнтований розрахунок витрат на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в апеляційній інстанції складає 6 000,00 грн.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволенню з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 07 травня 2020 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 був укладений договір №743429 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до якого товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти на споживчі потреби в загальній сумі 10 000,00 грн. терміном на 30 днів, а споживач одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором.

Договір укладено та підписано сторонами в електронній формі, зокрема відповідачем договір підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором 07.05.2020 12:36:48.

У пункті 1.4.1 вказаного договору сторони погодили знижену процентну ставку 1,90% процентів від суми кредиту за кожен день користування кредитом (693,50 процентів річних), яка застосовується в межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.3 цього Договору, якщо в цей строк Клієнт здійснить повне погашення кредитної заборгованості або здійснить таке погашення протягом трьох календарних днів, що слідують за датою повернення кредиту, що вказана в графіку платежів.

У пункті 1.5.1 вказаного договору сторони погодили стандартну процентну ставку 1,90% процентів від суми кредиту за кожен день користування кредитом (693,50 процентів річних), яка застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.3 цього договору, якщо клієнт не виконав умови зазначені в п.1.4.1 Договору для застосування зниженої процентної ставки.

Додатком №1 до вказаного договору вказано , що датою повернення позики та сплати нарахованих відсотків є 06.06.2020.

Відповідно до пп. 1.5.1, 1.5.2 орієнтована реальна річна процентна ставка (за зниженою та стандартною ставкою) становить 693,50% річних.

За положеннями п.4.1 договору у випадку неможливості виконання зобов`язань за Договором у повному обсязі у встановлений термін та за умови, що заборгованість за кредитним договором складає не менше 400,00 грн. (включно) Клієнт може ініціювати продовження строку кредитування та змін дати повернення кредиту, шляхом укладення Додаткової угоди до Договору.

Відповідач шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатора отриманого від позивача прийняла публічну пропозицію (оферту) та підписала кредитний договір, тобто договір вважається укладеним у відповідності до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».

22 лютого 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Сіроко Фінанс» було укладено Договір факторингу №015-220221, згідно якого ТОВ «Сіроко Фінанс» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являються боржниками ТОВ «Лінеура Україна», в тому числі і до ОСОБА_1 за договором № 743429 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 07.05.2020.

В подальшому, 05 лютого 2024 року ТОВ «Сіроко Фінанс» та ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» уклали договір факторингу№20240205/1, за умовами якого ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являються боржниками ТОВ «Лінеура Україна», в тому числі і до ОСОБА_1 за вказаним договором.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за договір №743429 про надання коштів на умовах споживчого кредиту станом на 10.09.2024 позивачем нарахована заборгованість за кредитом у загальному розмірі 32 800,00 грн., а саме 10 000,00 грн. - заборгованість за кредитом (тіло кредиту) та 22 800,00 грн. сума заборгованості по несплачених відсотках.

Також позивачем відповідно до ст. 625 ЦК України за прострочення відповідачем грошового зобов`язання нараховано інфляційні втрати в розмірі 5 500,36 грн. за період з 06 червня 2020 року по 21 лютого 2022 року.

До позовної заяви позивач долучив підписаний сторонами Паспорт споживчого кредиту (Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (Стандартизована форма)), копію листа ТОВ «Універсальні платіжні рішення» №21-2802 від 28.02.2024 про перерахування споживачу кредитних коштів, повідомлення споживача про відступлення права вимоги.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що факт існування кредитних відносин між сторонами підтверджується договором надання споживчого кредиту, договорами факторингу. Відповідач не належним чином виконував свої зобов`язання за договором кредиту, допустивши заборгованість. Таким чином, невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань порушує право позивача на своєчасне та в повному обсязі отримання грошових коштів, які були надані у кредит. У зв`язку з чим, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором, з урахуванням індексу інфляційних втрат на загальну суму 38 300,36 грн.

Проте повністю з таким висновком суду погодитися неможливо виходячи з наступного.

За приписами ч.1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень ч.1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.

Відповідно до ч.1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладеність вищевказаного договору про надання споживчого кредиту між відповідачем та ТОВ «Лінеура Україна»».

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору про надання споживчого кредиту. Зазначений договір недійсним не визнано.

При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до статті 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

З урахуванням встановленого, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач взяті на себе зобов`язання не виконала, у передбачений в договорі строк кошти (суму позики) та нараховані відсотки за користування позикою не повернула, внаслідок чого виникла заборгованість за основним зобов`язанням, яка складається із суми тіла кредиту 10000,00 грн. Таким чином, вимога позивача ТОВ « ФК «Артеміда-Ф» в частині стягнення з відповідача вказаної суми заборгованості є доведеною.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року справа № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року справа № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року справа № 202/4494/16.

Відповідно до умов договору вбачається, що кредит надавався відповідачу на строк до 06 червня 2020 року. Доказів пролонгації договору та зміну дати повернення кредиту, відповідно до п.4.1 Договору матеріали справи не містять.

Такими чином, після закінчення дії кредитного договору, а саме після 06.06.2020 у позивача припинилось право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом.

З наданого позивачем до суду першої інстанції розрахунку заборгованості вбачається, що позивач проводив нарахування відсотків за період з 07.05.2020 по 10.09.2024, тобто після закінчення дії кредитного договору.

Разом з тим, відсотки за користування кредитом в межах строку договору (з 07.05.2020 по 06.06.2020) складають 5 700,00 грн., виходячи з розрахунку: 10 000,00 грн. (тіло кредиту) х 1,90% (в день) х 30 днів.

Оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, тому заявлена позивачем вимога в частині стягнення з відповідача заборгованості по відсотках за користування кредитом за період з 07.06.2020 по 10.09.2024 в розмірі 17 100,00 грн. є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідача в порядку ч. 2 статті 625 ЦК України, індекс інфляції за весь період прострочення в розмірі 5 500,36 грн. від простроченої суми, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Як вбачається з наданих ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» розрахунків заборгованості за період з 06.06.2020 по 21.02.2022 нараховано збитки від інфляції в сумі 5 500,36грн.

Апеляційний суд не повністю погоджується з правильністю нарахування зазначеної суми, оскільки в цю суму ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» було враховано розмір відсотків за користування кредитом в сумі 17 100,00 грн., нарахованих за період з 07.06.2020 по 10.09.2024.

Враховуючи заборгованість за тілом кредиту в сумі 10 000,00 грн. та заборгованість за процентами за користування кредитом в межах строку кредитування за період з 07.05.2020 по 06.06.2020 в сумі 5 700,00 грн., розмір суми індексу інфляції за період прострочення з 07.06.2020 по 21.02.2022 становить 2 632,80 грн., який розрахований відповідно до положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписів Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 р., і Методики розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженої наказом Державного комітету статистики України № 265 від 27.07.2007 року.

Виходячи із наведеного, місцевий суд, встановивши наявність підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України, припустився помилки при вирішенні питання щодо суми заборгованості за прострочення виконання зобов`язання, яка підлягає стягненню з відповідача.

З урахуванням вищевикладеного, загальний розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 18 332,80 грн. з яких: заборгованість за тілом кредиту 10 000,00 грн., заборгованість за відсотками 5 700,00 грн., інфляційні втрати 2 632,80 грн.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу виходячи з наступного.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

На підтвердження витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції представник ТОВ «ФК «Артеміда-Ф» - адвокат Бачинський О.М. надав договір про надання правової допомоги №20240910.1 від 10.09.2024 року, орієнтований розрахунок судових витрат про надання правової допомоги в розмірі 7 000,00 грн.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо зменшення витрат на професійну правничу допомогу до 3 000,00 грн., що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Таким чином, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального, призвело до ухвалення у справі незаконного рішення, а тому останнє підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позову з вищевказаних підстав (п.3, п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з частковим задоволенням позову (48%) з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позову в розмірі 1162,75 грн.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 12 грудня 2024 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Артеміда-Ф» (, адреса місцезнаходження: вул. С. Бандери, 87, офіс 52, м. Львів, 79013) заборгованість за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 743429 від 07.05.2020 в розмірі 18 332,80 грн., з яких: заборгованість за тілом кредиту 10 000,00 грн., заборгованість за відсотками 5 700,00 грн., інфляційні втрати 2 632,80 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Артеміда-Ф» судовий збір у розмірі 1 162,75 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2025 року.

Головуючий Судді