№ 2/183/2113/25
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 вересня 2025 року м. Самар
Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Парфьонова Д. О., за участі секретаря судового засідання Пащенко А. С., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань суду, у порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» до ОСОБА_1 про:
у листопаді 2024 року ТОВ«ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» (далі позивач, ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС») звернулось до суду з цим позовом, у якому, окрім основної вимоги заявило також й про стягнення з ОСОБА_1 (далі відповідач, Позичальник) судових витрат у розмірі 2 422,40 грн та 10 000,00 грн витрат на правову допомогу.
28 червня 2023 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (Кредитор) та ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» укладено Договір відступлення права вимоги № 28/06/23 від 28 червня 2023 року, відповідно до умов якого право вимоги за Договором № 2747427 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 28 грудня 2021 року перейшло до ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС». Сума заборгованості відповідача за Кредитним договором відповідно до Реєстру боржників від 28 червня 2023 року до Договору відступлення права вимоги № 28/06/23 від 28 червня 2023 року становить 51 102,00 грн.
Вказує, що витрати на правову допомогу у сумі 10 000,00 грн сплачені позивачем адвокату на підставі Договору № 02/08/2024 про надання юридичних послуг від 02 серпня 2024 року, акту виконаних робіт № 5 від 30 серпня 2024 року, витягу з Реєстру № 1 до акту № 5 від 30 серпня 2024 року.
Також разом з позовом позивач подав клопотання про витребування доказів.
Постановленою судом ухвалою від 06 січня 2025 року відкрите провадження у справі, призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначене судове засідання.
13 січня 2025 року представник відповідача ознайомилась з матеріалами справи /а.с.68/.
19 лютого 2025 року представником відповідача подав клопотання про витребування доказів, мотивоване, окрім іншого тим, що 07 грудня 2021 року відповідача повідомлено про зняття з його банківського рахунку у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошових коштів на оплату товару, 12 січня 2022 року відповідач звернувся до поліції з заявою про вчинення щодо нього кримінального правопорушення, а саме шахрайських дій. Заяву прийнято та зареєстровано за № 627 /а.с.77/.
Постановленою судом ухвалою від 31 березня 2025 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено, клопотання представника відповідача про витребування доказів задоволено частково. Зобов`язано АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надати суду: інформацію щодо емітування на ім`я ОСОБА_1 платіжної карти № НОМЕР_2 ; інформації про номер телефону, на який відправлялася інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою № НОМЕР_2 в період з 07 грудня 2021 року до 12 грудня 2021 року; виписки з карткового рахунку про рух грошових коштів, відкритого до платіжної карти № НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 за період з 06 грудня 2021 року до 12 січня 2022 року, з відображенням часу зарахування коштів. У решті клопотання представника відповідача відмовлено.
22 квітня 2025 року отримано докази на виконання ухвали суду.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, разом із позовною заявою надав клопотання про розгляд справи у його відсутність, у якому підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, а у разі неявки у судове засідання відповідача - ухвалити рішення у заочному порядку.
Відповідач, його представник у судове засідання повторно не з`явилися, про день, місце та час розгляду справи повідомлені своєчасно, належним чином. Відзиву на позов, будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило.
У зв`язку з повторною неявкою у судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України, суд за згодою позивача, вважає за можливе, проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення.
Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.
Судом установлено, що 07 грудня 2021 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 укладено Договір № 2666352 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, на підставі якого відповідачеві надано кредит у розмірі 10 000,00 грн (п.1.2), строком на 360 днів (п.1.3), зі стандартною процентною ставкою 1,99% в день (п.1.4.1), умови та порядок застосування зниженої процентної ставки 0,01 % в день. Кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора Р 3 8 5, про що свідчить п. 9.7 та 10 Кредитного договору /а.с.12-18/. В Кредитному договорі вказано, що Товариств надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 або іншої платіжної картки Клієнта, реквізити якої надані Клієнтом Товариству з метою отримання кредиту. Суму кредиту (його частину) Товариство перераховує протягом трьох робочих (банківських) днів з моменту укладення цього Договору (п.2.2.). Умовами Кредитного договору передбачено, що Первісний кредитор має право вимагати від Клієнта повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом (п.5.1.1), Клієнт зобов`язаний у встановлений Кредитним договором строк повернути кредит та сплатити проценти (п.5.4.1). В пункті 10 Кредитного договору номери телефону позичальника вказані, як: НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 .
Також убачається, що 07 грудня 2021 року відповідач шляхом використання одноразового ідентифікатора Р 385 погодив таблицю обчислення загальної вартості кредиту /а.с.19/, Паспорт споживчого кредиту /а.с.20-21/, які є Додатком № 1 до Кредитного договору та інформацією, що надається споживачу перед укладенням договору про споживчий кредит.
З наданого суду листа ТОВ «УПР» вих. № 1-2902 від 29 лютого 2024 року /а.с.22/ вбачається, що Первісним кредитором виконано свої зобов`язання за Договором у повному обсязі, здійснено переказ коштів на платіжну карту клієнта 07 грудня 2021 року о 17:23:38 на суму 10 000,00 грн, маска картки НОМЕР_10 .
З виписки по рахунку № НОМЕР_11 за період 06 грудня 2021 року 12 січня 2022 року /а.с.90/ вбачається, окрім іншого, що 07 грудня 2021 року на рахунку ОСОБА_1 відбулося: зарахування переказу на карту 9 000,00 грн; проведено платіж на суму -743,00 грн; проведено підтвердження авторизації ТОВ KOMFS TRE на суму 7 499,00 грн, зарахування переказу на картку на суму 10 000,00 грн. З 08 грудня 2021 року номер карти за рахунком вказаний, як НОМЕР_13 , з якого проведено переказ коштів про розірванні договору з карти НОМЕР_14 на суму 0,56 грн, проведено щомісячний платі та відбувалися операції з поповнення та сплати коштів.
28 червня 2023 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (Кредитор) та ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» укладено Договір відступлення права вимоги № 28/06/23 /а.с.47-49, 50, 51/, відповідно до умов якого, з урахуванням складеного між сторонами витягу Реєстрів боржників /а.с.53/, актів їх прийому-передачі /а.с.52/, платіжної інструкції про сплату вартості договору /а.с.35/ право вимоги до ОСОБА_1 у загальній сумі 51 102,00 грн за Договором № 2666352 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 07 грудня 2021 року перейшло до ТОВ «ФК «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС».
Станом на день розгляду справи як позивачем, так і відповідачем не надано доказів часткового чи повного виконання відповідачем зобов`язань за договором, погашення повністю або частково нарахованої банком заборгованості за тілом кредиту, відсотками.
Вирішуючи спір, суд ураховує такі положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якого договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно зі ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону).
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону).
Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом ч. 8 ст. 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Положеннями ст. 12 цього Закону визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством. Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.
Згідно зі ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму.
Як убачається з Кредитного договору, він підписаний електронним підписом Позичальника, відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, надісланого на номер мобільного телефону відповідача з зазначенням адреси проживання, паспортних даних, РНОКПП, а крім того за умовами договору його невід`ємною частиною є Публічна пропозиція (оферта) Товариства на укладення договору кредитної лінії за допомогою електронних засобів, яка розміщена на сайтах Товариства.
Окрім того, між сторонами підписано паспорт споживчого кредиту, в якому вказані усі умови кредитування.
З урахуванням установлених судом обставин справи та досліджених доказів, суд висновує про укладення між сторонами договору кредиту, умови якого не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» та за умовами якого Позичальник, взяв на себе зобов`язання отримати кошти у кредит, повернути їх разом із процентами Кредитодавцю у встановлений договором строк.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні можу бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) .
Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Стаття 629 Цивільного кодексу України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтею 1054, ч. 1 ст. 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Кредитний договір укладається у письмовій формі.
Частинами першою, другою статті 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
За ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Як установлено у ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно з вимогами ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст. 610, ч. 1 ст. 611, ч. 1 ст. 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.
На час розгляду справи судом сторонами не надано даних, що свідчать про погашення заборгованості відповідачем у повному обсязі за Кредитним договором, причини непогашення заборгованості.
Крім того, суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 ЦК України.
Також, відповідно до Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 - Відповідно до статті 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Вирішуючи доводи сторони відповідача, викладені у клопотанні про витребування доказів про не отримання ним коштів кредиту та шахрайські дії невідомих осіб з викрадення персональних даних відповідача суд ураховує таке.
Положеннями статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
Таким чином, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Такі правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 605/196/16-ц, які згідно положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд застосовує до спірних правовідносин.
Суд зазначає, що відповідачем не надано доказів на спростування вимог позивача щодо наявних зобов`язань та заборгованості за кредитним договором. Посилання на безпідставність вимог позивача у зв`язку з тим, що несанкціонований доступ до його особистих даних було отримано шахрайським способом невстановленими особами через викрадення персональних даних не знаходять свого підтвердження.
Так, судом досліджено надану представником відповідача копію талону повідомлення єдиного обліку № 627 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію вбачається, що 12 січня 2022 року надійшла заява до РУ про те, що 07 грудня 2021 року о 00:00 за адресою: Новомосковський район, с. Варварівка, сул. Степова, 9 невідома особа шахрайським шляхом заволоділа персональними даними заявника. Заявник ОСОБА_1 /а.с.78/.
Водночас, отримана судом виписка з рахунку відповідача у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» містить дані щодо зарахування коштів на рахунок в сумі 10 000,00 грн після зняття з рахунку 7 499,00 грн та подальше находження на рахунку вказаних коштів без їх зняття в цей же день, використання чи наступне повернення, навіть після зміни номеру рахунку, вказують на використання цих коштів, у тому числі, з 10 грудня 2021 року та в подальшому.
При цьому, відповідачем не надано доказів того, що після встановлення факту несанкціонованого доступу до його особистих даних, оформлення кредиту, він звертався з відповідною заявою до фінансових установ з приводу шахрайських дій, в тому числі до ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА», відмовлявся від кредиту, оформленого на його ім`я за його даними у 14 денний термін.
Приписами ст. 1 Закону України Закону України «Про платіжні послуги» № 1591-IX від 30 червня 2021 року, з-поміж іншого, визначено, що кредитовий переказ - платіжна операція з рахунку платника на підставі платіжної інструкції, наданої платником або надавачем послуг з ініціювання платіжних операцій, за умови отримання згоди платника на виконання платіжної операції, наданої надавачу платіжних послуг платника; неналежна платіжна операція - платіжна операція, внаслідок якої з вини особи, яка не є ініціатором або надавачем платіжних послуг, здійснюється списання коштів з рахунку неналежного платника та/або зарахування коштів на рахунок неналежного отримувача чи видача йому коштів у готівковій формі; неналежний платник - особа, з рахунку якої списано кошти без законних підстав (помилково або неправомірно); неакцептована платіжна операція - платіжна операція, виконана надавачем платіжних послуг платника на підставі наданої ініціатором платіжної інструкції без отримання згоди платника (крім примусового списання (стягнення) або після відкликання такої згоди.
Згідно з п. 3-5 ч. 20 ст. 38 Закону України «Про платіжні послуги» користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний: ….. 3) не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права; 4) не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції; 5) негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити емітента у спосіб та каналами зв`язку, передбаченими договором між емітентом та платником, про факт втрати електронного платіжного засобу та/або факт втрати індивідуальної облікової інформації.
Згідно зі ст. 87 Закону платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним у платіжній інструкції, суті платіжної операції. У разі виявлення невідповідності інформації платник має відшкодувати надавачу платіжних послуг шкоду, заподіяну внаслідок такої невідповідності інформації.
Платник зобов`язаний відшкодувати шкоду, заподіяну надавачу платіжних послуг, що його обслуговує, внаслідок недотримання цим платником вимог щодо захисту інформації і здійснення неправомірних дій з компонентами платіжної інфраструктури (у тому числі платіжними інструментами, обладнанням, програмним забезпеченням). У разі недотримання користувачем зазначених вимог надавач платіжних послуг, що обслуговує платника, звільняється від відповідальності перед платником за виконання платіжних операцій.
Платник зобов`язаний негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити надавача платіжних послуг у визначеному договором порядку про факт виконання з його рахунку неналежної або неакцептованої платіжної операції для отримання відшкодування за такою операцією.
До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації відповідно до статті 38 цього Закону ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на платника. З моменту повідомлення платником емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента. Момент, з якого настає відповідальність емітента, має бути чітко визначений умовами договору, укладеного між користувачем та емітентом.
Крім того, відповідно до Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29 липня 2022 року № 164, платіжні інструменти використовуються для ініціювання платіжних операцій з рахунків та/або електронних гаманців, відкритих у надавачів платіжних послуг відповідно до законодавства України (п.103); держатель має право здійснювати платіжні та/або інші операції виключно з використанням персоналізованого платіжного інструменту чи його реквізитів (якщо інше не встановлено законодавством України) відповідно до договору, укладеного з емітентом (п.104); власник рахунку несе відповідальність за використання корпоративних (бізнесових) платіжних інструментів під час здійснення платіжних та/або інших операцій (п.108); держатель здійснює платіжні та/або інші операції за допомогою платіжного застосунку, який пропонується надавачем платіжних послуг у порядку, визначеному в договорі з надавачем платіжних послуг (п.115); користувач зобов`язаний: 1) зберігати та використовувати платіжні інструменти відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання платіжних інструментів особами, які не мають на це законного права або повноважень (п.136); користувач зобов`язаний не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції, та негайно після того, як йому стало відомо про факт втрати такої інформації та/або платіжного інструменту, повідомити про це емітента в спосіб та каналами зв`язку, визначеними договором між емітентом та користувачем. До моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача. З моменту повідомлення користувачем емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента.
Всупереч указаних вимог, відповідачем, після встановлення факту несанкціонованого доступу до його особистої інформації, не вчинено жодних дій спрямованих на повідомлення представників фінансових установ щодо шахрайський дій та незаконного використання такої інформації для оформлення грошових зобов`язань. Крім того, звернення до правоохоронних органів відповідачем вчинено 12 січня 2022 року, тобто у термін, більший, ніж місяць від такої дії.
Таким чином, на переконання суду, відповідачем не надано належних доказів укладення Кредитного договору від його імені іншою особою (особами) та за відсутності його волевиявлення, вжиття дій зі звернення до кредитодавця для перевірки помилковості видачі кредиту, відмови від нього у строк, установлений Законом України «Про споживче кредитування», матеріали справи доводять, що перерахування кредитних коштів за Кредитним договором здійснено на рахунок АТ КБ «ПриватБанк», відкритий на ім`я відповідача. При цьому, суд зазначає, що без введення позичальником відповідних даних, відомих тільки відповідачеві, таких, як пароль до телефону (PIN), коду доступу до кредитних карток (CVV), здійснення його верифікації, в тому числі і шляхом введення паролів доступу до передання ним та отримання Товариством персональних даних від відповідача з метою укладення договору, таке укладення кредитного договору є неможливим. А відповідачем не надані докази протиправності дій третіх осіб стосовно нього, які стосуються підписання кредитного договору. Окрім того, відповідач вчасно не вчинив жодних дій спрямованих на своєчасне, невідкладне сповіщення Кредитодавця й АТ КБ «ПриватБанк» про несанкціонований доступ до його особистих даних.
На підставі досліджених доказів, суд висновує, що відповідач має повернути грошові кошти, які зараховані на його кредитний рахунок та сплатити відсотки за їх використання, а доводи про не отримання саме відповідачем кредиту, використання його персональних даних для укладення Кредитного договору іншою особою спростовуються отриманими судом доказами.
Таким чином, дослідивши матеріали справи, враховуючи встановлені судом обставини, суд висновує, що позивачем за допомогою належних та допустимих доказів доведений факт невиконання відповідачем взятих на себе, відповідно до положень умов Кредитного договору зобов`язань перед позивачем, як правонаступником Первісного кредитора, внаслідок чого наявні підстави для стягнення з відповідача суми заборгованості за основною сумою заборгованості за Кредитним договором та несплачених відсотків.
Враховуючи вищевикладене, перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості на відповідність положенням укладеного між сторонами договору, суд висновує про його відповідність та арифметичну вірність, внаслідок чого наявні підстави для задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості за Кредитним договором у розмірі 51 120,00 грн.
Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Відповідно до частин 1-6 статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
На підтвердження судових витрат, понесених під час розгляду справи представником позивача загалом суду надані: довіреність від 26 лютого 2024 року на представника /а.с.11/; Договір № 02/08/2024 про надання юридичних послуг від 02 серпня 2024 року /а.с.37-38/; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю /а.с.39/; акт приймання-передачі наданих послуг № 5 від 30 серпня 2024 року /а.с.54/; витяг з Реєстру № 1 до акту № 5 від 30 серпня 2024 року /а.с.55/, згідно з яким надано послуги з підготовки позовної заяви та клопотання про витребування доказів.
У п. 154 Рішення Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» судом висвітлене нагадування, що за статтею 41 Конвенції він відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму. Крім того, пункт 2 правила 60 Регламенту передбачає, що будь-яке клопотання, подане на підставі статті 41 Конвенції, має зазначати конкретні суми, розбиті на пункти, і супроводжуватися необхідними документами на їх підтвердження, інакше Суд може відхилити це клопотання повністю або частково. Також вказано, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
З урахуванням вищевикладеного, а також ураховуючи конкретні обставини справи, яка є справою, яка розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження, є справою незначної складності, наявності заяви представника позивача про розгляд справи без його участі, усталену практику з розгляду таких спорів про стягнення заборгованості, враховуючи співмірність позовних вимог, відповідно до яких судом задоволено позов, вартість послуг адвоката у справі, визначених позивачем у розмірі 10 000,00 грн без наведення часу, витраченого на надання послуг, ураховуючи необхідність таких витрат для цієї справи, докази на підтвердження процесуальних дій, вчинених представником, суд вважає, що заявлена вартість послуг адвоката є нерозумною та має бути зменшена до 3 000,00 грн.
Також, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 81, 141, 247, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд
позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» заборгованість за Договором № 2666352 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 07 грудня 2021 року, яка утворилася станом на 28 червня 2023 року у загальному розмірі
51 102 (п`ятдесят одна тисяча сто дві) гривні 00 копійок, яка складається з: 10 000 гривень заборгованість за кредитом; 41 102,00 гривень заборгованість за нарахованими процентами відповідно до п. 1.4. Кредитного договору за ставкою 1,99% за кожен день користування кредитом.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС» судові витрати в загальному розмірі 5 422 (п`ять тисяч чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок, які складаються з: 2 422,40 грн витрат по сплаті судового збору; 3 000,00 грн витрат на правову допомогу.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Рішення у повному обсязі складене та підписане 22 вересня 2025 року.

Учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «УКРГЛОБАЛ-ФІНАНС», код в ; місцезнаходження за адресою: м. Київ, б-р Вацлава Гавела, буд. 4;

відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_15 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя Д. О. Парфьонов