КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2025 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/15358/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/12945/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Мицик Ю.С., у справі за позовом Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-11» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати внесків на управління багатоквартирним будинком та утримання прибудинкової території,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2024 року Житлово-будівельний кооператив «Будівельник-11» звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати внесків на управління багатоквартирним будинком та утримання прибудинкової території.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 . Позивач указує, що забезпечує управління, утримання та експлуатацію багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_2 , утримує будинок та його прибудинкову територію. У зв`язку з тим, що відповідач не вносив плату за отриманні послуги з 01 січня 2013 року до 31 липня 2024 року у нього утворилась заборгованість у розмірі 43 895, 63 грн. Крім того, відповідач як боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, на підставі положень статті 625 ЦК України, зобов`язаний сплатити інфляційні втрати у розмірі 34 102, 28 грн та 3 % річних - 5 042, 81 грн за період з 01 січня 2013 року до 31 липня 2024 року (т. 1 а.с. 5).

Представник відповідача - ОСОБА_2 у відзиві на позов не визнала вимог, просила вимовити у його задоволенні. Пояснила, що відповідач дійсно є власником квартири АДРЕСА_3 у будинку, яким управляє позивач, однак не є членом кооперативу. Вказувала, що позивач своїми протиправними діями порушує права відповідача, які останній з 2014 року намагався відновити у позасудовому порядку, що підтверджується листами зверненнями та судовими рішеннями.

Неналежне утримання багатоквартирного будинку, надання неякісних послуг з централізованого опалення полягало, зокрема у тому, що кооператив не проводив належну підготовку до опалювального сезону. Крім того, внутрішньобудинкова система опалення сходових клітин у шести під`їздах багатоквартирного будинку протягом спірного періоду не працює, не забезпечує нормативну температуру повітря у всіх приміщеннях загального користування. Зовнішні вхідні двері на сходові клітки не мають ущільнювальних прокладок, пружини деформовані, а більшість дверей взагалі втратили функціональну здатність закриватися та утримувати всередині будинку тепле повітря, що підтверджено, зокрема протоколом досліджень метеорологічних факторів від 26 лютого 2018 року № 3, згідно з яким параметри мікроклімату в місцях загального користування житлового будинку не відповідають вимогам ДБН В.2.2-15-2005 «Державні будівельні норми України. Будинки і споруди, житлові будинки. Основні положення».

Відповідач протягом зазначених періодів неодноразово, зокрема у 2015, 2017, 2018 роках, звертався до позивача з вимогами усунути наявні недоліки, технічні несправності та неполадки, що перешкоджали отриманню якісних послуг з централізованого опалення, однак звернення залишено без відповідей. Крім того, після проведених аварійно-ремонтних робіт у 2017 році не відновлені асфальтні доріжки прибудинкової території, які були порушені, що заважає мешканцям будинку користуватися прибудинковою територією.

Не погоджуючись із нарахуваннями внесків на управління багатоквартирного будинку та утримання прибудинкової території, представник відповідача вказувала, що рішення загальних зборів, яким затвердженого розмір внесків, прийнято за відсутності кворуму членів кооперативу. Крім того, відсутній економічно обґрунтований кошторис витрат, розрахований на основі складових (планових) витрат. Уважала, що звіт щодо складових нормативних витрат, розрахований відповідно до нормативного документа, який регулює порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво і постачання, не може слугувати підставою для розрахунку складових нормативних витрат з утримання будинку та споруд. Отже, на її переконання, позивач не доказав, що сума заборгованості, яка зазначена у позові, відповідає витратам на утримання будинку та прибудинкової території, які мають економічне обґрунтування, розраховані на фактичних і правильних показниках.

Також представник відповідача вказувала, що позовну заяву подано з пропуском строків позовної давності. Уважала, що позовна давність підлягає застосуванню до вимог про стягнення заборгованості зі сплати внесків, стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України (т. 1 а.с. 92-4, 96-115).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 травня 2025 року позов ЖБК «Будівельник-11» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зі сплати внесків на управління багатоквартирним будинком та утримання прибудинкової території задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ЖБК «Будівельник-11» заборгованість зі сплати внесків на управління багатоквартирним будинком та утримання прибудинкової території у розмірі 37 565, 16 грн, інфляційні втрати - 21 988, 16 грн та 3 % річних - 4 494, 95 грн, а всього 64 048, 27 грн. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-11» понесені судові витрати у розмірі 4 918, 76 грн (т. 1 а.с. 210-220).

Не погодившись з рішенням районного суду, 11 червня 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 травня 2025 року з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові (т. 2 а.с. 1-29).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що вважає рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зокрема, представник апелянта зауважувала, що відповідач ОСОБА_1 не є та ніколи не був членом ЖБК «Будівельник-11», заяви про вступ до кооперативу не подавав, будь-які пропозиції щодо укладення договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком та утримання прибудинкової території чи виконання робіт з управління багатоквартирним будинком та утримання прибудинкової території та сам договір на отримання такого роду послуг з позивачем не отримував та не підписував, а тому не перебуває з відповідачем у договірних і зобов`язальних відносинах.

Зазначала, що до суду першої інстанції не надано засвідчену копію договору від 01 жовтня 2001 року № 29502 (о/р НОМЕР_1 ), укладеного між ЖБК «Будівельник-11» та ТОВ «Київські енергетичні послуги», предметом якого є послуги з постачання електричної енергії, доказів укладання додаткових угод суду також не надав. При цьому, ТОВ «Київські енергетичні послуги» зареєстровано юридичною особою 05 лютого 2018 року, а відповідно не могли укласти договір про постачання електричної енергії від 01 жовтня 2001 року.

Також не надано суду засвідчену копію договору від 01 липня 2014 року № 128/1198НД-02, укладеного ЖБК «Будівельник-11» і ПрАТ «АК «Київводоканал» (централізоване постачання холодної (питної) води та водовідведення), копію договору від 01 січня 2018 року № 1/1-2018, укладеного ЖБК «Будівельник-11» і ПП «Експеримент» (обслуговування ліфтів), копію договору від 01 листопада 2018 року № 7-0118Б, укладеного ЖБК «Будівельник-11» та ФО-П ОСОБА_3 (послуги (роботи) з технічного та аварійного обслуговування систем опалення, каналізації, гарячого та холодного водопостачання, внутрішніх будинкових електромереж, електрощитової та систем внутрішнього освітлення), копію договору від 01 січня 2018 року № 1/1-2018, укладеного між ЖБК «Будівельник-11» та ОП «СРНУ № 7» (технічне обслуговування систем протипожежної автоматики і димовидалення), копію договору від 26 жовтня 2007 року № 45/8-пр, укладеного ЖБК «Будівельник-11» та ПП «КУДІМ» (послуги з вивозу та знешкодження твердих побутових відходів). Тобто, на переконання представника відповідача, суду першої інстанції не надано належних доказів існування та виконання зазначених договорів, їх обсяг та вартість.

Представник апелянта зазначала, що ЖБК «Будівельник-11» не є управителем, відповідно до частини першої статті 9 та пункту 5 статті 13 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», а є колективним споживачем комунальних послуг, згідно з положеннями статей 1, 6 Закону України «Про житлові комунальні послуги». Доказів надання відповідачу детального розрахунку про розподіл обсягу спожитих комунальних послуг між споживачами у будинку АДРЕСА_2 , із зазначенням показань обліку лічильників, позивачем суду не надано.

Крім цього, представник відповідача зауважувала в своїй апеляційній скарзі, що жодних розрахунків та пояснень, за який саме період виникла заборгованість у розмірі 2 886, 84 грн до січня 2013 року, матеріали справи не містять. Також, що ЖБК «Будівельник-11» не укладає жодних договорів, оскільки не надає жодних житлово-комунальних послуг.

В апеляційній скарзі представник відповідача вказувала, що матеріали справи не містять жодних доказів фактичного надання житлово-комунальних послуг у розмірі суми, яка складає ціну позову. Фактично погодившись з розрахунком позивача та не перевіривши його правильності з огляду на періодичність здійснення оплати спірних сум, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, наданих позивачем, проведений неправильно, оскільки нарахування здійснювалося не на суму щомісячного платежу, а на загальну суму боргу.

Також нараховані позивачем на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних у межах заявлених вимог за період з 24 лютого 2022 року по 29 грудня 2023 року не підлягають стягненню з відповідача, оскільки є незаконним та безпідставним. Водночас вимог за липень 2024 року є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на дати пред`явлення позову (03 серпня 2024 року), строк для сплати яких ще не настав.

Представник відповідача навела власний розрахунок заборгованості, згідно з яким розмір інфляційних втрат на заборгованість за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року та за період з 30 грудня 2023 року по 30 червня 2024 року складає 188, 75 грн, розмір 3 % річних на заборгованість за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 202 року та за період з 30 грудня 2023 року по 30 червня 2024 року складає 64, 99 грн, а разом із сумою внесків на управління багатоквартирним будинком та утримання прибудинкової території 37 307, 03 грн, загальна сума дорівнює 37 560, 77 грн.

Вважала, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що з 02 квітня 2020 року продовжувалися строки позовної давності на строк дії карантину, оскільки Закон України № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» набрав чинності з цієї дати.

15 липня 2025 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив представника позивача ЖБК «Будівельник-11» - адвоката Кулачка Т.М. на апеляційну скаргу.

У відзиві представник позивача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 травня 2025 року - без змін, стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу щодо складення цього відзиву у розмірі 3 000, 00 грн (т. 2 а.с. 39-51).

Мотивуючи свій відзив, представник позивача вказав у ньому, що відповідач ОСОБА_1 володіє квартирою АДРЕСА_1 , утримання якого здійснюється позивачем, відповідач зобов`язаний сплачувати внески незалежно від того, чи є він членом кооперативу.

Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги. Належним чином оформлені акти-претензії від мешканців будинку про перерву у наданні послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій, їх ненадання або надання не в повному обсязі за спірний період відповідач не надав ані районному суду, ані суду апеляційної інстанції, тому посилання на неналежне утримання позивачем відповідного будинку є безпідставними.

Стосовно посилань відповідача на неправильність розрахунку позивачем інфляційних втрат та 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України, то суд першої інстанції перевірив наданий розрахунок і встановив, що він здійснений за правильною методикою і жодних доказів, які б його спростовували, відповідач не надав.

За правилами частини тринадцятої ст. 7, частини першої ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 травня 2025 року розглянута апеляційним судом у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, враховуючи наступне.

Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (частина перша статті 19 Закону).

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України).

Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (частина перша статті 29 Закону).

Споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (пункт 5 частини третьої статті 20 Закону).

Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19).

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

Частиною другою статті 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несучі-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електронне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна (стаття 360 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частин четверта статті 263 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, ЖБК «Будівельник-11» як неприбуткова організація, частково шляхом самозабезпечення та частково шляхом залучення відповідних виконавців робіт та надавачів послуг, утримує та здійснює експлуатацію багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 , і його прибудинкової території за рахунок коштів співвласників, напряму розраховуючись цими коштами із безпосередніми виконавцями робіт по ремонту і експлуатації будинку, утриманню прибудинкової території.

Відповідно до пункту 2.1 Статуту, затвердженого протоколом загальних зборів від 22 вересня 2016 року № 1, головною метою діяльності кооперативу є забезпечення належного утримання будинку та прибудинкової території, а пункт 2.3 Статуту передбачає, що кооператив здійснює утримання та управління багатоквартирним будинком кооперативу та прибудинковою територією, обслуговування та ремонт майна, що забезпечує функціонування усього багатоквартирного будинку, а також здійснює забезпечення належних умов проживання та задоволення господарсько-побутових потреб членів кооперативу, членів їх сімей та мешканців будинку, які не виявляли бажання вступити до складу членів кооперативу (т. 1 а.с. 8-17).

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_4 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, де має зареєстроване/задеклароване місце проживання у передбаченому законом порядку з 25 вересня 1990 року (т. 1 а.с. 19, 70).

Договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком у письмовій формі між сторонами не укладався, позивач при визначенні вартості цієї послуги виходить з вимог Статуту ЖБК «Будівельник-11» та рішень Загальних зборів членів ЖБК «Будівельник-11» (т. 1 а.с. 8-17, 23-25, 26-27, 28-31, 32-33, 34-35).

Щомісячно відповідачеві направлялися рахунки на сплату комунальних послуг, у яких наведено розрахунок вартості, виходячи із загальної площі квартири належної ОСОБА_1 .

Пунктом 9.1 Статуту кооперативу передбачено, що Загальні збори членів кооперативу є вищим органом кооперативу, а пункт 9.2. Статуту зазначає, що до компетенції Загальних зборів кооперативу належить прийняття рішень, зокрема, щодо наступних питань: затвердження кошторису кооперативу; затвердження щомісячних внесків на утримання будинку та прибудинкової території, кошторису надходжень та витрат, розмір сплати за спожиті житлово-комунальні послуги; створення, порядок використання спеціальних фондів для потреб кооперативу.

Пункти 8.1. та 8.2 Статуту визначають, що для забезпечення належного утримання будинку і прибудинкової території, правління кооперативу складає та затверджує на загальних зборах (зборах уповноважених) членів кооперативу кошторис, в якому передбачаються планові витрати на обслуговування, ремонт та утримання будинку та утримання прибудинкової території, розмір внесків членів кооперативу та планований загальний розмір коштів, які формуються за рахунок таких внесків, і необхідні для покриття існуючих витрат, незапланованих витрат.

Платежі на поточні витрати вносяться членами кооперативу та асоційованими членами у порядку та в строки, що визначаються загальними зборами (зборами уповноважених кооперативу) членів кооперативу.

Рішенням Загальних зборів співвласників ЖБК «Будівельник-11», оформленим протоколом № 3 від 01 липня 2009 року, затверджено розмір тарифу на обслуговування будинку і прибудинкової території 0,98 грн за 1 кв м загальної площі для першого поверху та 1,1 грн за 1 кв м для решти поверхів. З 01 липня 2009 року введено до кошторису витрат на обслуговування будинку статтю «Поточний ремонт» у розмірі 0,40 грн за 1 кв м загальної площі (т. 1 а.с. 23-25).

Рішенням Загальних зборів співвласників ЖБК «Будівельник-11», оформленим протоколом № 1 від 25 липня 2013 року, затверджено розмір тарифу на обслуговування будинку і прибудинкової території 2,49 грн за 1 кв м загальної площі для першого поверху, та 2,83 грн за 1 кв м для решти поверхів (т. 1 а.с. 26-27).

Рішенням Загальних зборів співвласників ЖБК «Будівельник-11», оформленим Протоколом № 1 від 22 вересня 2016 року, затверджено розмір внесків на утримання будинку і прибудинкової території 3,23 грн за 1 кв м загальної площі (т. 1 а.с. 28-31).

Рішенням Загальних зборів співвласників ЖБК «будівельник-11», оформленим протоколом № 2 від 10 грудня 2017 року, затверджено розмір внесків на утримання будинку і прибудинкової території 5,40 грн за 1 кв м, а для першого поверху 4,37 грн за 1 кв м від загальної площі квартири (т. 1 а.с. 32-33).

Рішенням Загальних зборів співвласників ЖБК «Будівельник-11», оформленим протоколом № 1/21 від 30 жовтня 2021 року, затверджено розмір внесків на обслуговування будинку і прибудинкової території 6,79 грн за 1 кв м та 5,89 грн за 1 кв м для перших поверхів від загальної площі квартири (т. 1 а.с. 34-35).

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги.

Суд першої інстанцій зазначив, що відповідач не заперечує того, що є користувачем житлово-комунальних послуг за вказаною адресою, однак вважає, що позивач не надає такі послуги у визначених Законом України «Про житлово-комунальні послуги» порядку та якості.

Статтею 18 Закону України «Про житло-комунальні послуги» встановлено, що у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо.

Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі.

Згідно з пунктом 11 Порядку проведення перерахунку розміру плати за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2013 року № 970, у разі перерви в їх наданні, ненадання або надання не в повному обсязі якого у разі надходження актів-претензій від споживачів за формою згідно з додатком 1 та прийняття виконавцем рішення про їх задоволення перерахунок проводиться протягом наступного місяця з дати отримання виконавцем акта-претензії.

Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2018 року у справі № 521/6969/15-ц зазначив, що належним доказом ненадання житлово-комунальної послуги або зниження якості наданої послуги є звернення споживача до надавача послуг та складання сторонами акта-претензії.

З матеріалів справи встановлено, що належним чином оформлені акти-претензії від мешканців будинку про перерву у наданні послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкових територій, їх ненадання або надання не у повному обсязі за спірний період суду не надано.

Отже колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком районного суду про те, що послуги ЖБК «Будівельник-11» з 01 січня 2013 року у будинку надавалися відповідно до норм та стандартів, структури, періодичності та строків виконання встановлених законодавством, фактів перерви в наданні послуг, їх ненадання або надання не у повному обсязі не встановлено.

У відповідності до норми частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Власний розрахунок заборгованості стороною відповідача був наданий суду апеляційної інстанції разом з апеляційною скаргою, до районного суду такий розрахунок не подавався разом з відзивом на позов.

Відтак колегія суддів апеляційної інстанції не приймає як доказ розрахунок заборгованості, що надана суду апелянтом разом з апеляційною скаргою, оскільки представник останнього не навів та не надав доказів неможливості подання такого доказу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, позивач довів, що відповідач у період часу з 01 січня 2013 року до 24 лютого 2022 року не у повному обсязі сплачував внески на управління багатоквартирним будинком та утримання прибудинкової території, тому утворилась заборгованість.

Щодо застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності.

Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За правилами ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Відповідно до частини першої, п`ятої ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.

Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був скасований з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651.

Крім того, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05:30 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та тривав на час звернення товариства до суду з позовом (03 серпня 2024 року).

Тобто, виходячи з вищенаведених положень матеріального закону, пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 12 березня 2017 року.

Строк позовної давності за вимогами, що виникли після 12 березня 2020 року та на які поширюється загальна позовна давність у три роки, вважаються продовженим на підставі пунктів 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також до скасування правового режиму воєнного стану.

Таким чином, суд першої інстанції правильно застосував наслідки пропуску строку позовної давності за заявою відповідача (т. 1 а.с. 92-94, 112-113).

Щодо стягнення суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦПК України, у період з 12 березня 2017 року по 31 липня 2024 року (кінець періоду стягнення у межах позовних вимог).

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України (постанови Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15, Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17).

Поряд з цим, згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-ІХ від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05:30 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжувався та триває по цей час.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» до 29 грудня 2023 року було визначено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

Ця постанова набрала чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.

Однак, відповідно до пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України № 1405 від 29 грудня 2023 року «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати житлово-комунальних послуг», яка набрала чинності 30 грудня 2023 року, пункт 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» викладено у такій редакції: «1. Установити, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється:

нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги населенням (у тому числі населенням, що проживає у будинках, де створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельні (житлові) кооперативи або яким послуги надаються управителем чи іншою уповноваженою співвласниками особою за колективним договором) в територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії (територіях можливих бойових дій, активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих Російською Федерацією, відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (до дати припинення можливості бойових дій, завершення бойових дій, завершення тимчасової окупації), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги (для послуги розподілу природного газу з урахуванням вимог Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 року №285);

припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі послуги населенням (у тому числі населенням, що проживає у будинках, де створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельні (житлові) кооперативи або яким послуги надаються управителем чи іншою уповноваженою співвласниками особою за колективним договором) в територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії (територіях можливих бойових дій, активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих Російською Федерацією, відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (до дати припинення можливості бойових дій, завершення бойових дій, завершення тимчасової окупації), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги (для послуги розподілу природного газу з урахуванням вимог Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 року № 285);

стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, утвореної після 24 лютого 2022 року з дати виникнення можливості бойових дій/початку бойових дій по дату припинення можливості бойових дій/завершення бойових дій на територіях, включених до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій, споживачів та/або членів їх сімей, які покинули своє місце проживання та надали виконавцю комунальних послуг, управителю багатоквартирного будинку, іншій уповноваженій співвласниками особі у паперовій або електронній формі довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи згідно з додатком 2 до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 Про облік внутрішньо переміщених осіб (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312; 2016 р., № 46, ст. 1669; 2022 р., № 26, ст. 1418), або інші документи, що підтверджують їх відсутність у житловому та/або нежитловому приміщенні, будинку, в яких вони є споживачами на підставі укладених договорів (довідки з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби (у тому числі отримані в іноземній державі), відбування покарання тощо, документи, що підтверджують факт перетинання державного кордону України (на виїзд з України і в`їзд в Україну) у відповідний період часу), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги (для послуги розподілу природного газу з урахуванням вимог Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 року №285);

нарахування плати за житлово-комунальні послуги з дати початку по дату завершення тимчасової окупації територій, включених до переліку тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій, та стягнення заборгованості за ці послуги, утвореної після 24 лютого 2022 року за відповідний період окупації, споживачів та/або членів їх сімей на відповідній території.»

Таким чином, основні зміни полягають в тому, що з 30 грудня 2023 року заборона на нарахування штрафних санкцій, припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг та стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у зв`язку з неоплатою їх в не повному обсязі стосується виключно територій де ведуться бойові дії (можливих бойових дій) або тимчасово окупованих територій.

Місто Київ не входить до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затверджених наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22 грудня 2022 року №309.

Отже, законодавець на рівні акту Постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» встановив заборону нараховувати, у тому числі інфляційні втрати та 3% річних, і такі положення до внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 1405 від 29 грудня 2023 року стосувались території міста Києва, а тому нормативно-правовий акт (постанова) Кабінету Міністрів України №206 від 05 березня 2022 року підлягає застосуванню до врегулювання спірних правовідносин за період з 24 лютого 2022 року до 29 грудня 2023 року.

За таких обставин нараховані позивачем на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних у межах заявлених вимог за період з 24 лютого 2022 року по 29 грудня 2023 року не підлягають стягненню з відповідача.

Отже, згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, за період з 24 лютого 2022 року по 29 грудня 2023 року нараховано суму інфляційних втрат 7 749, 04 грн, трьох відсотків річних - 1 994, 26 грн, які з вищенаведених підстав не підлягають стягненню з відповідача (т. 1 а.с. 21 зворот, 22).

Тобто стягненню з відповідача підлягає сума інфляційних втрат у розмірі 14 239, 12 грн. (21 988, 16 - 7749, 04) та сума трьох відсотків річних 2 500, 69 грн. (4 494, 95 - 1 994, 26).

Суд першої інстанції на це уваги не звернув, ухваливши у цій частині до стягнення суму, включивши помилково і суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нараховані за період з 24 лютого 2022 року по 29 грудня 2023 року.

Відповідно рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 травня 2025 року підлягає скасуванню у частині стягнення суми інфляційних втрат і трьох відсотків річних.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, а тому відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Щодо судових витрат.

Згідно з частиною тринадцятою ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача пропорційно до частини задоволених вимог (65,39%) підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи районним судом 1 980, 00 грн та 2197 грн. 10 коп. витрат на правничу допомогу в районному суді (т. 1 а.с. 6, 57).

Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено частково, з позивача на користь апелянта слід стягнути судовий збір за розгляд справи апеляційним судом у розмірі 1 571, 98 грн (34,61 %), сплата якого підтверджується доказами у справі (т. 2 а.с. 28).

Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі № 15/8/203/20.

Частиною четвертою статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України.

Із наданих та досліджених доказів на підтвердження витрат, понесених позивачем на оплату професійної правничої допомоги у судах першої та апеляційної інстанцій, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що звертаючись до суду апеляційної інстанції представник позивача ЖБК «Будівельник-11» - Кулачко Т.М. просив суд стягнути із відповідача на користь ЖБК «Будівельник-11» витрати на професійну допомогу у розмірі 3 000, 00 грн в апеляційній інстанції.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу представник позивача надав належним чином засвідчену копію договору про надання правничої допомоги № 12/06/25-1, укладений ЖБК «Будівельник-11» та АБ «Тарас Кулачко та Партнери», згідно з пунктом 1.1 якого Бюро зобов`язується надавати Клієнту правничу допомогу стосовно представництва інтересів клієнта у Київському апеляційному суді у цивільній справі № 753/15358/24. Клієнт та Бюро погодили, що правничу допомогу, яка є предметом даного договору буде надавати керуючий партнер Бюро - адвокат Кулачко Т.М. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС № 5221/10 від 08 жовтня 2014 року, видане на підставі рішення Ради адвокатів Київської області від 08 жовтня 2014 року № 17), якому надаються усі повноваження та права, передбачені п. 1.2 даного договору (т. 2 а.с. 43-44).

Згідно з пунктом 3.1. договору № 12/06/25-1 від 12 червня 2025 року, сторони погодили, що загальна вартість послуг складає 3 000, 00 грн, які Клієнт зобов`язується сплатити у безготівковій формі протягом 7 календарних днів з моменту підписання сторонами даного договору.

За пунктом 3.2 договору, детальний опис наданих послуг буде зазначений у відповідному акті приймання-передачі наданих послуг.

Як вбачається з акту приймання-передачі наданих послуг (детальний опис наданих послуг) від 10 липня 2025 року, що є невід`ємною частиною до договору про надання правничої допомоги № 12/06/25-1 від 12 червня 2025 року, підписаний ЖБК «Будівельник-11» (Клієнт) та АБ «Тарас Кулачко та Партнери» (Бюро), акт складений про те, що послуги Бюро, а саме складення відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 травня 2025 року у справі № 753/15358/24, надані Клієнту якісно і у повному обсязі, За надані послуги Клієнт зобов`язаний сплатити Бюро 3 000, 00 грн (т. 2 а.с. 45).

16 червня 2025 року ЖБК «Будівельник-11» сплатив на рахунок АБ «Тарас Кулачко та Партнери» 3 000, 00 грн за правничу допомогу (послугу) стосовно представництва інтересів клієнта у Київському апеляційному суді м. Києва, згідно з договором № 12/06/25-1 від 12 червня 2025 року по АДРЕСА_5 (т. 2 а.с. 46).

Оцінюючи подані представником позивача докази на підтвердження понесених ним витрат у суді апеляційної інстанції, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що зазначені позивачем витрати на правничу допомога адвоката підтверджені.

Сторона апелянта не подавала заперечень на заяву представника позивача, вказану у відзиві на апеляційну скаргу, про відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги.

Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції пропорційно до частини задоволених позовних вимог у розмірі 1 961, 70 грн.

З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 травня 2025 року скасувати у частині стягнення суми інфляційних втрат, трьох відсотків річних і судових витрат, постановити нове судове рішення у цій частині.

Стягнути із ОСОБА_1 (РКОНПП НОМЕР_2 ) на користь Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-11» () 14 239, 12 грн. суму інфляційних втрат, 2 500, 69 грн. - трьох відсотків річних.

В іншій частині позовних вимог Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-11» () про стягнення суми інфляційних втрат, трьох відсотків річних - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 (РКОНПП НОМЕР_2 ) на користь Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-11» () - 1 980, 00 грн - судового збору за розгляд справи районним судом та 2197 грн. 10 коп. витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 травня 2025 року - залишити без змін.

Стягнути із Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-11» () на користь ОСОБА_1 (РКОНПП НОМЕР_2 ) на користь - 1 571, 98 грн - судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Стягнути із ОСОБА_1 (РКОНПП НОМЕР_2 ) на користь Житлово-будівельного кооперативу «Будівельник-11» () - 1 961, 70 грн -витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає,крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов