Житомирський апеляційний суд
Справа №295/6104/24 Головуючий у 1-й інст. Воробйова Т. А.
Категорія 8 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Коломієць О.С., Павицької Т.М.,

за участі секретаря судового засідання Антоневської В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №295/6104/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Янчуком Максимом Олександровичем,

на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 16 січня 2025 року, яка постановлена під головуванням судді Воробйової Т.А. в м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 через адвоката Янчука М.О. звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 . Просить визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Позов обґрунтований тим, що з 18 вересня 2004 року позивач ( ОСОБА_1 ) перебувала у шлюбі із ОСОБА_2 , який рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 31 травня 2021 року розірваний. У цей час сторони спільно проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет і вели спільне господарство. Під час шлюбу для проживання сім`ї 31 березня 2011 року сторонами була придбана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , яка документально була оформлена на ОСОБА_2 , так як на той час сторони були подружжям та мали нормальні взаємовідносини. Під час купівлі-продажу вказаної вище квартири ОСОБА_1 надала згоду на купівлю квартири ОСОБА_2 на умові спільної сумісної власності, що відображено в п.2.4 договору купівлі-продажу квартири від 31 березня 2011 року. Під час спільного сімейного життя позивач ( ОСОБА_1 ) постійно працювала та заробляла кошти, більша частина яких відкладалася на придбання житла в інтересах сім`ї, що в подальшому і було зроблено. У період 2009-2010 років вона ( ОСОБА_1 ) працювала в Королівстві Данія та одержувала значний дохід. Сторони порівну прикладали зусиль для придбання спірного житла та сприяли цьому. Після розірвання шлюбу відповідач відмовляється визнати вказану вище квартиру спільною сумісною власністю.

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 16 січня 2025 року провадження у справі закрито.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 через адвоката Янчука М.О. подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що в жодній іншій справі така позовна заява не була предметом позову. Чинні процесуальні норми не позбавляють заявника права на розгляд спору з тих же підстав, але про інший предмет. Суд першої інстанції не розмежував поняття «предмет спору», «предмет позову» та «предмет доказування». Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, предмет та підстави спору. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. По-перше, частиною другою ст.45 ЦПК України визначено, що сторони можуть обирати будь-який спосіб захисту, який не суперечить Закону. По-друге, «суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону» в законі чітко зазначено, що оцінку способу захисту суд надає в своєму рішенні по суті, а не перешкоджає доступу до правосуддя з формальних підстав. По-третє, предмети позову в зазначених двох справах є різними, що виключає можливість закриття провадження з цих підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу, поданому ОСОБА_2 через адвоката Антонович О.С., відповідач просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити та стягнути з позивача на його користь витрати на професійну правничу допомогу. При цьому, посилається, зокрема, на те, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що справа підлягає закриттю на підставі п.3 частини першої ст. 255 ЦПК України. Правомірність ухвали полягає в тому, що судом вже було вирішено питання про поділ майна подружжя. У справі №295/11001/21 суд апеляційної інстанції в мотивувальній частині своєї постанови, як на те наголошено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц, вказав на те, що квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю відповідача, тим самим, спростувавши презумпцію спільності майна. Суд не може переглянути законне та обґрунтоване рішення суду, котре набрало законної сили, лише з підстав зміни формулювання позовної вимоги, що міститься в позовній заяві позивача у справі №295/6104/24, адже у справі №295/11001/21 вже спростована презумпція спільності майна. Продовження розгляду справи №295/6104/24 призведе до повторного розгляду питання спільності майна подружжя, в той час, як вже є рішення суду, в якому це питання вирішено.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Янчук М.О. апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити, - ухвалу про закриття провадження у справі скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду. Клопоче про відмову в стягненні витрат на професійну правничу допомогу або про зменшення розміру витрат, пославшись на непропорційність.

Відповідач ОСОБА_2 та його адвокат Антонович О.С. просять у задоволенні апеляційної скарги відмовити, - ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі залишити без змін та за провадження у суді апеляційної інстанції стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9 000 грн.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга задоволеною бути не може з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що у цій справі був заявлений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, тобто ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 21 травня 2024 року було відкрито провадження у цій справі, а ухвалою цього ж суду від 16 січня 2025 року провадження у справі закрито на підставі п.3 частини першої ст.255 ЦПК України.

Закриваючи провадження у цій справі №295/6104/24, суд першої інстанції виходив із того, що є таке, що набрало законної сили рішення у справі в спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, оскільки позовна заява ОСОБА_1 у цій справі щодо спільної власності сторін на спірне майно, яке було набуте під час шлюбу, також стосується поділу майна подружжя, а саме, спірної квартири АДРЕСА_1 , що вже було предметом розгляду в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 №295/11001/21. Також у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів. Жодна сторона не має права перегляду остаточного та обов`язкового до виконання судового рішення з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних мотивів.

За положеннями пункту 3 частини першої ст.255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Як випливає зі змісту пункту 3 частини першої ст.255 ЦПК України, підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалене між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 червня 2019 року в справі №320/9224/17 зазначила, що згідно з пунктом 3 частини першої ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі (пункти 26, 27).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі №61/7978/15-ц зазначено, що необхідність застосування пункту 2 частини першої ст.205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (ст.223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі №917/1739/17 вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу". Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У справі №295/11001/21 ОСОБА_1 був заявлений позов до ОСОБА_2 про визнання права власності, де ОСОБА_1 , посилаючись на положення СК України, просила визнати за нею право власності на частину квартири АДРЕСА_1 . Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 01 лютого 2023 року в порядку поділу майна подружжя було визнано за ОСОБА_1 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , але постановою Житомирського апеляційного суду від 24 квітня 2023 року рішення Богунського районного суду м.Житомира від 01 лютого 2023 року скасоване та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. Скасовуючи рішення суду першої інстанції у справі №295/11001/21, суд апеляційної інстанції у мотивувальній частині своєї постанови дійшов висновку, що відповідач, тобто ОСОБА_2 , спростував презумпцію спільного права власності подружжя, тобто ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на нерухоме майно, яким є квартира АДРЕСА_1 . Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2023 року у відкритті касаційного провадження на постанову Житомирського апеляційного суду від 24 квітня 2023 року відмовлено. Отже, постанова Житомирського апеляційного суду від 24 квітня 2023 року в справі №295/11001/21, де спростована презумпція спільності майна подружжя, а саме, спірної квартири АДРЕСА_1 , набрала законної сили, а тому питання визнання цієї ж квартири об`єктом права спільної сумісної власності, яке порушує ОСОБА_1 у цій справі №295/6104/24, вже вирішено судом фактично у справі №295/11001/21 між тими ж сторонами та з тих же підстав.

Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23 січня 2024 року в справі №523/14489/15-ц виснувала: «при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна. Для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідними. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна».

Доводи апеляційної скарги, які стосуються понять «предмета спору» та «предмета позову» спростовуються висновками Верховного Суду, викладеними у справі №909/243/18, де Верховний Суд зазначив, що предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів, а предметом спору є об`єкт спірних правовідносин, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

Підсумовуючи викладене вище, постанова Житомирського апеляційного суду від 24 квітня 2023 року в справі №295/11001/21, яка набрала законної сили, є тим судовим рішенням, яке ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а тому провадження у справі №295/6104/24 суд першої інстанції закрив з додержанням норм права і підстави для скасування ухвали суду першої інстанції відсутні.

Також відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 09 червня 2011 року в справі «Желятков проти України» право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилося під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коди вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру.

У постанові від 04 жовтня 2024 року в справі №607/6215/23 Верховний Суд наголосив на тому, що правопорядок не може допускати ситуації, коли нівелюється законна сила судового рішення та створюються передумови для виникнення «колізії» судових рішень. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступи в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими апеляційним судом фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм процесуального закону. З підстав вказаного вище, колегія суддів вважає за необхідне залишити оскаржену ухвалу без змін, що відповідає положенням ст.375 ЦПК України, оскільки решта доводів апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та з огляду на викладене вище не потребує додаткового правового обґрунтування. При цьому апеляційний суд ураховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більш того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Харвісаар проти Фінляндії).

За наслідками апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції сторона відповідача просить стягнути з позивача на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9 000 грн, надавши до відзиву на апеляційну скаргу ксерокопії: договору (угоди) про надання правничої допомоги від 16 квітня 2025 року №16/04/1, укладеного між адвокатом Антонович Ольгою Сергіївною та клієнтом ОСОБА_2 ; додатку №1 до договору (угоди) про надання правничої допомоги №16/04/1 від 16 квітня 2025 року; акта сплати коштів клієнтом адвокату від 16 квітня 2025 року.

Згідно з додатком №1 до договору (угоди) про надання правничої допомоги вартість надання правничої допомоги становить 9 000 грн за вивчення апеляційної скарги, підготовку, складання та подання відзиву на апеляційну скаргу; представництво інтересів відповідача в суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи критерій реальності адвокатських витрат та характер виконаних адвокатом на стадії апеляційного провадження робіт (подання відзиву на апеляційну скаргу та прийняття участі у одному судовому засіданні), приймаючи до уваги критерій розумності розміру витрат, виходячи з конкретних обставин цієї справи та клопотання представника позивача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, керуючись принципами справедливості та верховенства права, колегія суддів дійшла висновку, що судові витрати на надання професійної правничої допомоги в сумі 9 000 грн у цьому випадку є завищеними порівняно з співмірністю і складністю справи, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та обсягом наданих ним послуг, а тому їх розмір може бути зменшений до 5 000 грн (3 000 грн за подання відзиву на апеляційну скаргу + 2 000 грн за участь у одному судовому засіданні), які належить покласти на позивача, що відповідає положенням ст.137 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Янчуком Максимом Олександровичем, залишити без задоволення.

Ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 16 січня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 000 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: