Справа № 473/3555/25
УХВАЛА

"22" вересня 2025 р.Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого - судді Булкат М.С.,

за участю: секретаря судового засідання Багрін І.А.,

представниці відповідачки ОСОБА_1 ,

представниці відповідачів ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому засіданні в м. Вознесенську клопотання про витребування доказів та ознайомлення з цивільними справами у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів, а саме: дослідження матеріалів цивільних справ №№ 473/995/18, 473/3722/21, 473/2697/23, 473/3217/23, які розглядалися Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області; витребування матеріалів цивільної справи № 522/1085/20 з Приморського районного суду м. Одеси; документів від Територіального сервісного центру № 4844 щодо майна, зареєстрованого за відповідачем; копій від Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шевченко Тетяни Сергіївни належним чином завірені зведеного виконавчого провадження №66613349 зі стягнення грошових коштів з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В:

11 липня 2025 року ОСОБА_3 через свою представницю Вуїв О.В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів.

Ухвалою суду від 14 липня 2025 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання на 08 серпня 2025 року.

07 серпня 2025 року та 08 серпня 2025 року надійшли клопотання про перенесення підготовчого засідання від представниці позивачки та представниці відповідачки. Підготовче судове засідання призначено на 03 вересня 2025 року.

03 вересня 2025 року надійшло клопотання про повторне перенесення підготовчого засідання від представниці позивачки. В судовому засіданні представники відповідачів не заперечували, судове засідання перенесено на 22 вересня 2025 року.

22 вересня 2025 року у ході засідання судом було встановлено правову природу п. 5, 6, 7,8 позовної заяви як клопотання.

Представники відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час розгляду відповідного клопотання висловили заперечення проти його задоволення та просили суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на відсутність обґрунтованої необхідності витребування таких доказів судом, а також на можливість їх самостійного отримання стороною в порядку, визначеному законом.

Суд, всебічно дослідивши клопотання, дійшов наступного висновку.

Згідно зі статтею 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності, що передбачає рівноправність сторін, їхню добросовісність і самостійність у зборі доказів. Суд не є «інструментом» для збирання доказів замість сторін, а забезпечує реалізацію права сторін на захист і ефективний доступ до правосуддя.

Згідно з положеннями статті 22 ЦПК України сторони мають право подавати докази і обов`язок доводити обставини, на які вони посилаються, що передбачає активну процесуальну позицію та сумлінне виконання обов`язків учасників справи.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують, і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Можливість витребувати докази судом встановлено статтею 84 ЦПК України, за якою учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. У клопотанні повинно бути зазначено який доказ витребовується; обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд зазначає, що відповідно до усталеної правозастосовної практики Верховного Суду, витребування доказів судом є виключним процесуальним заходом, який застосовується лише у разі належного обґрунтування неможливості їх самостійного отримання стороною, що ініціює відповідне клопотання. Верховний Суд неодноразово наголошував, що суд не виконує роль «інструмента» для збору доказів замість сторін, а принцип змагальності цивільного процесу покладає на учасників справи обов`язок доводити обставини, на які вони посилаються.

Так, у постанові Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі № 754/16193/18 зазначено: «Клопотання про витребування доказів має бути належно обґрунтоване, зокрема шляхом надання доказів того, що сторона намагалася отримати ці документи самостійно та не мала змоги це зробити. В іншому випадку суд обґрунтовано може відмовити в задоволенні такого клопотання». Аналогічну правову позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 листопада 2019 року в справі № 910/8472/18, в якій підкреслено: «Участь суду у витребуванні доказів не повинна підміняти ініціативу сторони, яка не здійснила належних дій для їх отримання. Суд не повинен діяти замість сторони у доведенні її правової позиції».

Крім того, при вирішенні питання щодо витребування доказів суд враховує стандарти, сформовані в практиці Європейського суду з прав людини, відповідно до якої доступ до правосуддя тісно пов`язаний із обов`язком сторони виявляти активну процесуальну поведінку, зокрема, шляхом належного та своєчасного збору доказової бази.

Так, у рішенні ЄСПЛ у справі «Крешич проти Хорватії» (Kresic v. Croatia), заява № 40423/13, § 8688, Суд наголосив, що сторона, яка бере участь у судовому процесі, повинна виявляти належну ініціативу, зокрема, в отриманні необхідних документів чи інформації. Якщо така сторона має доступ до джерел доказів або може скористатися існуючими правовими механізмами (наприклад, адвокатськими запитами, зверненнями до установ), держава не зобов`язана забезпечувати їх отримання через втручання суду.

Аналогічний підхід підтверджується й у рішенні у справі «Стефанеллі проти Сан-Марино» (Stefanelli v. San Marino), заява № 35396/97, де ЄСПЛ вказав, що невиконання стороною процесуальних обов`язків, у тому числі щодо подання доказів, не може бути компенсовано втручанням суду з власної ініціативи без належного правового обґрунтування. Така пасивність учасника процесу, на думку ЄСПЛ, не створює для суду обов`язку заміщувати цю сторону у виконанні процесуальних дій.

Отже, правовий підхід, вироблений як національною, так і міжнародною юрисдикцією, містить формулювання, що сторона повинна вживати заходів для забезпечення доказів на підтримку своєї правової позиції. Відповідно, витребування доказів судом можливе лише у разі, якщо така сторона обґрунтує неможливість їх самостійного отримання, надасть підтвердження спроб звернення до відповідних органів, або доведе існування об`єктивних перешкод.

Натомість у поданому представником клопотанні: не наведено переконливих доказів того, що сторона зверталася самостійно до відповідних установ для отримання запитуваних документів; не обґрунтовано, чому вказані матеріали є істотними та безпосередньо впливають на вирішення спору по суті; не доведено, що витребування саме судом є єдиним можливим шляхом отримання таких доказів.

Суд звертає увагу, що частину запитуваних представником позивача матеріалів можливо отримати без залучення суду, шляхом реалізації стороною своїх процесуальних прав і повноважень, передбачених чинним законодавством. Зокрема, відповідно до положень статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат має право звертатися з адвокатськими запитами до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності з метою отримання необхідних для надання правової допомоги документів, інформації або копій матеріалів. При цьому зазначені установи зобов`язані надати відповідь у визначені законом строки. Також закон не обмежує сторону у можливості самостійно звернутися до відповідного органу або установи, де зберігаються документи, які, на її думку, мають значення для справи, у тому числі шляхом подання письмового запиту або заяви, якщо це не суперечить вимогам закону щодо доступу до інформації.

Щодо цивільної справи № 522/1085/20, матеріали якої пропонується витребувати з Приморського районного суду м. Одеси, суд звертає увагу, що у поданому клопотанні не зазначено конкретного способу використання цих документів у поточному провадженні, а також відсутнє обґрунтування їх безпосереднього зв`язку з предметом і підставами даної цивільної справи. Відповідно до положень статті 84 Цивільного процесуального кодексу України, у клопотанні про витребування доказів необхідно вказувати, які саме обставини підтверджуються або спростовуються доказами, а також чому вони мають істотне значення для розгляду справи.

Крім того, суду не надано відомостей про те, що зазначені матеріали справи № 522/1085/20 були використані або відображені в ухвалах чи рішеннях, оприлюднених у Єдиному державному реєстрі судових рішень, що унеможливлює суду оцінити їх релевантність та зв`язок із поточним провадженням.

Між тим, у позовній заяві зазначено про справу № 473/3519/23 , яка перебуває на розгляді у Вознесенському міськрайонному суді Миколаївської області. В її межах було заявлено зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів дарування Суддею Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області Лузан Л. було повернуто 02 грудня 2024 року.

Постановою апеляційного суду Миколаївської області від 27 січня 2025 року вищевказану ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області було залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Позивачкою ОСОБА_3 було подано даний позов до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів.

Суд зазначає про наявність правової позиції Верховного Суду «Порядок закриття провадження у справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору», сформульовану в справі №:638/3792/20 від 19.09.2021 року. Вказано, що предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Суд зазначає про наявність правової позиції Верховного Суду «Про зміну предмета позову», висловлену в справі № 520/11672/19 від 29.08.2021. Вказано, що зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - зміну обставин, на яких ґрунтуються вимоги особи, яка звернулася з позовом. Зміна предмету або підстав позову може відбуватися лише у межах спірних правовідносин. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Наслідком розгляду заяви, зміст якої свідчить про одночасну зміну предмета і підстав позову є повернення такої заяви та розгляд раніше заявлених позовних вимог, якщо позивач не відмовляється від позову. Водночас у таких випадках позивач не позбавлений права звернутися з новим окремим позовом у загальному порядку.

Відсутність конкретики щодо змісту і значення витребовуваних матеріалів у поточній справі свідчить про недостатнє обґрунтування клопотання, що є підставою для відмови у його задоволенні відповідно до вимог частини шостої статті 84 ЦПК України. Це також відповідає загальному принципу змагальності сторін, передбаченому статтею 12 ЦПК України, за яким саме сторона повинна нести обов`язок доведення обставин, на які вона посилається, та підтвердження їх значущості для справи.

Таким чином, без належного пояснення суті, значення та способу застосування витребовуваних матеріалів у розгляді цієї справи, суд не може вважати таке клопотання обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Щодо витребування матеріалів від Територіального сервісного центру № 4844 щодо стану зареєстрованого на відповідача транспортного засобу та інформації про можливу переєстрацію, суд констатує відсутність належного обґрунтування необхідності отримання таких документів. Представником позивача не надано жодних відомостей про те, які конкретні запити або звернення вже здійснювалися до відповідного сервісного центру для отримання зазначеної інформації. Також відсутні будь-які докази про вжиті заходи для самостійного отримання цих матеріалів.

Відсутність зазначених обґрунтувань може свідчити про формальний характер поданого клопотання. При цьому, згідно зі статтею 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокат має право надсилати адвокатські запити до державних установ для отримання необхідної інформації, зокрема, від Територіального сервісного центру. Відповідно, отримання зазначених матеріалів могло бути здійснене безпосередньо шляхом реалізації таких процесуальних повноважень без втручання суду.

Таким чином, відсутність доказів належних дій із боку представника позивача щодо самостійного отримання документів з територіального сервісного центру та невмотивованість клопотання є підставою для відмови у його задоволенні відповідно до положень частини шостої статті 84 ЦПК України та принципів змагальності сторін, визначених статтями 12 і 81 ЦПК України.

Щодо витребування матеріалів виконавчого провадження № 66613349, відкритого на виконання рішення щодо стягнення грошових коштів з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 , суд зазначає, що позивачка, як стягувач у зазначеному виконавчому провадженні, має безперешкодний доступ до матеріалів цього провадження відповідно до положень статті 29 Закону України «Про виконавче провадження». Стягувач має право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, отримувати їх копії та використовувати їх для захисту своїх прав у судовому процесі.

Враховуючи наведене, суд вважає, що отримання відповідних документів від приватного виконавця може бути здійснено шляхом безпосереднього звернення позивача або її представника до виконавця. Відповідно, у поданому клопотанні не наведено доказів того, що позивачка чи її представниця вживали належних заходів для самостійного отримання запитуваних матеріалів або існують об`єктивні причини, які унеможливлюють їх отримання без участі суду.

З огляду на викладене, суд вважає клопотання таким, що не підлягає задоволенню.

Витребування матеріалів судом не є єдиним можливим способом їх одержання, і, як наслідок, не відповідає вимогам частини шостої статті 84 ЦПК України щодо неможливості самостійного отримання доказів. Представницею позивача не надано жодних доказів того, що сторона вживала відповідних заходів для одержання документів у порядку, передбаченому законодавством, і що такі заходи виявилися неефективними чи об`єктивно неможливими.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що обов`язок збирання доказів у частині запитуваних матеріалів покладається на сторону, яка ініціює клопотання, і суд не має підстав втручатися в процес доказування без наявності достатнього правового обґрунтування та підтвердження неможливості самостійного одержання цих доказів.

У зв`язку з цим, беручи до уваги викладене, а також принципи, сформульовані у практиці Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявленого клопотання про витребування доказів, оскільки представницею позивача не доведено, що було вжито усіх належних заходів для їх самостійного одержання, як цього вимагають норми національного процесуального права та міжнародні стандарти ефективного доступу до правосуддя.

У контексті вищезазначеного суд також вважає за доцільне наголосити, що формальний підхід до ініціювання процесуальних дій без належного процесуального обґрунтування та без докладення зусиль для реалізації власних процесуальних прав не узгоджується з принципом добросовісності учасників судового процесу, що є невід`ємним елементом справедливого судочинства.

Зловживання процесуальними правами або імітація активної позиції сторони, яка зводиться до формального подання клопотань без підтвердження будь-яких реальних дій для досягнення мети, суперечить як положенням Цивільного процесуального кодексу України, так і засадам правової визначеності, ефективності судового розгляду, співмірності та необхідності процесуальних втручань, на яких ґрунтується і практика Європейського суду з прав людини.

У правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №?199/6713/14-ц, вказано, що формальне, систематичне та безпідставне подання процесуальних документів, зокрема заяв про відкладення розгляду справи, клопотань про витребування може розцінюватися як зловживання процесуальними правами. Такі дії суперечать завданню цивільного судочинства своєчасному, справедливому та ефективному вирішенню справи.

Відповідно до частини третьої статті 44 ЦПК України, якщо подання скарги, заяви чи клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд має право залишити їх без розгляду або повернути заявнику, з урахуванням конкретних обставин справи.

Відповідно до статті 12 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тому суд не може задовольнити клопотання без відповідного підтвердження належності, допустимості та достовірності доказів.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що клопотання про витребування доказів та ознайомлення з цивільними справами не відповідає процесуальним вимогам, встановленим статтею 84 ЦПК України, є передчасним, необґрунтованим, а відтак не підлягає задоволенню.

Тому, керуючись ст. ст. 76, 77, 79,84,200, 258-260 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні клопотання про витребування доказів та ознайомлення з цивільними справами у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів, а саме: дослідження матеріалів цивільних справ №№ 473/995/18, 473/3722/21, 473/2697/23, 473/3217/23, які розглядалися Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області; витребування матеріалів цивільної справи № 522/1085/20 з Приморського районного суду м. Одеси; документів від Територіального сервісного центру № 4844 щодо майна, зареєстрованого за відповідачем; копій від Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Шевченко Тетяни Сергіївни належним чином завірені зведеного виконавчого провадження №66613349 зі стягнення грошових коштів з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Суддя: М. С. Булкат