Справа № 212/4169/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2025 року м. Кривий Ріг

Покровський районний суд міста Кривого Рогу у складі: головуючого судді Ваврушак Н.М., секретаря судового засідання Яненко О.Ю., за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача Копійко А.А., представника відповідача адвоката Пилипенка О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду міста Кривого Рогу цивільну справу у порядку спрощеного позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Енергопрогрес» про стягнення заробітної плати та середньої заробітної плати за весь час затримки виплати всіх належних при звільненні сум, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року позивач ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Енергопрогрес» (далі ТОВ «Компанія Енергопрогрес») в якому просив зобов`язати ТОВ «Компанія Енергопрогрес» нарахувати та виплатити йому компенсацію за 54 дні невикористаної відпустки, передбаченої ст.19 Закону України «Про відпустки», та середню заробітну плату за весь час затримки виплати всіх належних при звільненні сум за період з 11.02.2025 по день фактичної виплати компенсації за невикористані дні відпустки, передбаченої ст.19 Закону України «Про відпустки.

Позовні вимоги, з урахуванням уточнених позовних вимог, обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_1 просить стягнути з ТОВ «Компанія Енергопрогрес» на свою користь компенсацію за 54 дні невикористаної додаткової відпустки, передбаченої ст.19 Закону України «Про відпустки», у розмірі 23572,98 гривень та середню заробітну плату у розмірі 653,02 гривень за кожний день затримки виплати всіх належних при звільненні сум за період з 31.01.2025 по день фактичної виплати компенсації за невикористані дні відпустки, передбаченої ст.19 Закону України «Про відпустки», але не більш як за шість місяців, з урахуванням виплаченої суми у розмірі 5423,60 гривень.

Вказано, що предметом спору у даній справі є невиплата позивачу при звільненні компенсації за 54 дні невикористаної додаткової відпустки, передбаченої ст.19 Закону України «Про відпустки». Позивач вказує, що він мав право на додаткову соціальну відпустку згідно зі ст. 19 Закону України «Про відпустки» за 2022 рік протягом 10 днів; за 2023 протягом 10 днів; за 2024 рік протягом 17 днів та за 2025 рік протягом 17 днів, загальною кількістю 54 дні. За період роботи з 04.05.2022 по 30.01.2025 відповідачем жодного разу не надавалася позивачу додаткова соціальна відпустка відповідно до ст.19 Закону України «Про відпустки». Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно з ч.1 ст.83 КЗпП України також встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

На підтвердження вимог позивач надає детальний розрахунок та зазначає, що відповідачем не нараховано та не виплачено позивачу ні 30.01.2025 при звільненні, ні у відповідь на звернення від 24.03.2025 компенсацію за невикористані 54 дні додаткової соціальної відпустки, передбаченої ст.19 Закону України «Про відпустки». Відповідно до ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Ухвалою суду від 25 квітня 2025 року позовна заява залишена без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 09 травня 2025 року відкрито провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Роз`яснено учасникам справи щодо строків подання письмових заяв по суті справи.

26.05.2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позову наяву.

30.05.2025 року позивач надав суду відповідь на відзив, де зазначив, що підтримує позовні вимоги та просить суд не брати до уваги заперечення відповідача, оскільки вони є безпідставні.

Позивач подавав до суду заяви про збільшення позовних вимог.

Позивач та його представник просять задовольнити вимоги з підстав вказаних у позовній заяві та представник позивача додатково вказав, що відомостей про те чи звертався позивач ОСОБА_1 за час роботи на підприємстві із заявами про надання додаткової відпустки він не має.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, посилаючись на підстави вказані у відзиві, наголосив, що позивач жодного разу не подавав заяву про надання йому відпустки відповідно до ст.19 Закону України «Про відпустки».

Вислухавши сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що заявлений позов задоволенню не підлягає.

Частиною другою ст. 8 Конституції України встановлено, що норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Стаття 4 ЦПК України вказує, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що позивач ОСОБА_1 з 04.05.2022 працював техніком-організатором перевезень ТОВ «Компанія Енергопрогрес» (наказ від 03.05.2022 №70- к) та 30.01.2025 був звільнений за згодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України (наказ від 30.01.2025 №25-ос).

10.02.2025 відповідачем здійснений розрахунок з позивачем, що підтверджується випискою ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Предметом позову у даній справі є невиплата позивачу при звільненні компенсації за 54 дні невикористаної додаткової відпустки, передбаченої ст.19 Закону України «Про відпустки».

Позивач стверджує, що він мав право на додаткову соціальну відпустку згідно зі ст. 19 Закону України «Про відпустки» за 2022 рік протягом 10 днів; за 2023 протягом 10 днів; за 2024 рік протягом 17 днів та за 2025 рік протягом 17 днів, загальною кількістю 54 дні. За період роботи з 04.05.2022 по 30.01.2025 відповідачем жодного разу така відпустка не надавалася позивачу, при цьому позивач не надає доказів того, що він у вказаний період звертався із відповідними заявами про надання соціальної відпустки.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про відпустки», одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 КЗпП України).

За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Згідно з ч.7 ст.20 Закону України «Про відпустки», додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи надаються понад щорічні відпустки, передбачені статтями 6, 7 і 8 цього Закону, а також понад щорічні відпустки, встановлені іншими законами та нормативно - правовими актами, і переносяться на інший період або продовжуються у порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.

Додаткова відпустка працівникам, які мають дітей, є соціальною відпусткою і не належить до виду щорічних відпусток (стаття 4 Закону України «Про відпустки»), а тому надається повною тривалістю протягом календарного року, незалежно від відпрацьованого часу і дати народження дитини.

Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 не повідомляв відповідача, роботодавця ТОВ «Компанія Енергопрогрес», що має право на додаткову соціальну відпустку та не повідомляв про бажання скористатися правом на додаткову відпустку.

Відповідно до наданих позивачем суду доказів вбачається, що позивач має трьох дітей, з яких двоє дітей віком до 15 років, зокрема: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження Серії НОМЕР_1 та Серії НОМЕР_2 . Крім цього, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має інвалідність, про що свідчить свідоцтво Серії НОМЕР_3 , виданого 24.05.2024 року Управлінням праці та соціального захисту населення виконкому Покровської районної у місті ради.

Соціальна відпустка надається лише за умови, що інший із батьків дітей у поточному календарному році не скористався своїм правом на таку відпустку.

Мінекономіки листом від 10.08.2021 р. № 4712-06/40797-07 зазначило, що роботодавцю може бути надано будь-який належним чином оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується, що іншому з батьків дітей не надавалася така соціальна відпустка. Тож рішення про надання зазначеної соціальної відпустки ухвалює роботодавець самостійно.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суд від 21 грудня 2020 року у справі №520/2226/19 визначено, що для підтвердження права на соціальну відпустку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, в якому з достатньою достовірністю підтверджується підстави для отримання відпустки. Верховного Суду звертає увагу, що обов`язок оформлення таких документів лягає на працівника, а не на роботодавця.

З цього можна зробити висновок, що у разі бажання працівника отримати соціальну відпустку, він повинен надати роботодавцю підтверджуючі офіційні документи і обов`язок надання таких документів лягає на працівника, а не на роботодавця.

Суд доходить до висновку, що роботодавець не може на свій розсуд визначити вид та підстави соціальної відпустки та встановити час її використання.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача 24.03.2025 року із заявою про компенсацію за невикористану соціальну відпустку, визначену ст. 19 Законом України «Про відпустки». В підтвердження свого права, позивачем були надані довідки форми ОК-5 та ОК-7 від 08 березня 2025 року.

З приводу даної заяви про компенсацію за невикористану соціальну відпустку, слід зазначити, що вона подана відповідачу майже через три місяця, після розірвання трудового договору, за час перебування у трудових відносинах позивач не виявляв бажання скористатися правом соціальної відпустки та не надавав відповідних документів та заяв на розгляд роботодавця. Окрім того, позивач ОСОБА_1 не надавав за час його роботи чи у час звільнення доказів того, що в період з 04.05.2022 по 30.01.2025 не скористався правом отримання додаткової відпустки.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 83 ЦПК України сторони скористалися правом подати докази у справі безпосередньо до суду.

Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи.

Аналізуючи зібрані у справі письмові докази, з урахуванням наданих пояснень, суд прийшов висновку про те, що стороною позивача не доведено про те, що відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористані 54 дні додаткової соціальної відпустки, передбаченої ст.19 Закону України «Про відпустки», оскільки позивач не ініціював свого права на дану відпустку під час перебування у трудових відносинах.

З приводу позовних вимог про стягнення на користь позивача середньої заробітної плати у розмірі 653,02 гривень за кожний день затримки виплати всіх належних при звільненні сум за період з 31.01.2025 по день фактичної виплати компенсації за невикористані дні відпустки, слід також відмовити, оскільки вказані вимоги є похідними від вимог про компенсацію за невикористані 54 дні додаткової соціальної відпустки, а тому суд не надає аналізу вказаних обґрунтувань позову.

Суд відповідно до частини першої ст. 89 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглядаючи позов в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, суд доходить висновку про недоведеність позовних вимог, що є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, в зв`язку з відмовою в позові, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 116, 117 КЗпП України, Законом України «Про відпустки», ст. ст. 3, 12, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Енергопрогрес» про стягнення заробітної плати та середньої заробітної плати за весь час затримки виплати всіх належних при звільненні сум в повному обсязі.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Енергопрогрес», , адреса: 52204, Дніпропетровська область, м. Жовті Води, вул. Залізнична, буд. 15-28.

Повний текст рішення суду складений та підписаний 22 вересня 2025 року.

Суддя: Н. М. Ваврушак