1Справа № 184/1061/25 2/335/2530/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м. Запоріжжя

Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі

головуючого - судді Мінаєва М.М.,

за участю секретаря судового засідання - Бойкинюк Д.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року до Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя за підсудністю від Покровського міського суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ТОВ ФК «Європейська агенція з повернення боргів» про стягнення з ОСОБА_1 (надалі - відповідач) заборгованості за Договором позики № 2686141 у розмірі 16237,50 грн. та за Кредитним договором № 7951068 у розмірі 11180 грн., а всього 27417,50 грн. та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 02.06.2024 між відповідачем та ТОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» був укладений Договір позики № 2686141 (надалі Договір позики), за яким відповідач отримав гроші у позику та зобов`язався повернути їх в порядку і на умовах, передбачених договором, та сплатити проценти за користування коштами, однак належним чином своїх зобов`язань не виконав.

В подальшому, відповідно до умов Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021, укладеного між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та позивачем, до позивача перейшло право грошової вимоги за вказаним Договором позики щодо стягнення заборгованості, що утворилась станом на 28.10.2024 внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за вказаним Договором позики, у розмірі 16237,50 грн., в тому числі 5000 грн. основної суми боргу; 1237,50 грн. сума заборгованості за відсотками та 10000 грн. сума заборгованості за пенею.

Крім того, позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 02.06.2024 року між відповідачем та ТОВ «Авентус Україна» був укладений Кредитний договір № 7951068 (надалі Кредитний договір), за яким відповідач отримав кредит та зобов`язався повернути його в порядку і на умовах, передбачених договором, та сплатити проценти за користування кредитними коштами, однак належним чином своїх зобов`язань не виконав

В подальшому, відповідно до умов Договору факторингу № 27022025 від 27.02.2025 року, укладеного між ТОВ «Авентус Україна» та позивачем, до позивача перейшло право грошової вимоги за вказаними кредитним договорами щодо стягнення заборгованості, що утворилась станом на 27.02.2025 внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за вказаними кредитними договорами, у розмірі 11180 грн., в тому числі 3000 грн. основної суми боргу; 5400 грн. сума заборгованості за процентами та 2780 грн. сума заборгованості за пенею, штрафами.

Оскільки відповідач вказані заборгованості не погасив, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою від 05.06.2025 року було відкрите провадження у справі, а її розгляд визначений в порядку спрощеного позовного провадження. Учасникам справи був наданий час для подання письмових заяв по суті спору та доказів на їх обґрунтування.

21.07.2025 від представника відповідача, адвоката Литвин О.П., через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник зазначає, що як на час укладання і виконання умов кредитних договорів, так і на теперішній час відповідач має статус військовослужбовця та на нього поширюються пільги, передбачені частиною 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», тобто у нього відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом і штрафних санкцій за неповернення кредитних коштів. У зв`язку із тим, що первісні кредитори за договорами позики та кредиту не мали права нараховувати проценти за користування кредитом, а також пеню, до позивача, як до нового кредитора, не перейшло право вимоги за вимогами про стягнення процентів та пені. Зазначила, що відповідач не заперечує проти стягнення з нього суми основного боргу за Договором позики № 2686141 від 02.06.2024 в розмірі 5000 грн, та за Кредитним договором № 7951068 від 02.06.2024 в сумі 3000 грн, тобто, всього 8000 грн. У задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за відсотками в загальному розмірі 6637,50 грн (1237,50 грн + 5400 грн) та пенею в розмірі 12780 грн (10000 грн + 2780 грн) просить відмовити. До відзиву додано: копію паспорта ОСОБА_1 ; копію картки платника податку; копію Довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 7127- від 22.01.2025; копію військового квитка ОСОБА_1 НОМЕР_1 від 18.11.2015; копію Довідки ВЧ НОМЕР_2 від 03.07.2025 № 3000; копія Довідки ВЧ НОМЕР_3 від 08.07.2025 № 1313; копія посвідчення учасника бойових дій ОСОБА_1 .

22.07.2025 від представника позивача ОСОБА_2 , через підсистему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив з додатками, в якій позивач просить відзив на позовну заяву відповідача у справі № 184/1061/25 залишити без задоволення та позовні вимоги позивача задовольнити в повному обсязі. Зокрема зазначає, що нарахування відповідачу відсотків здійснювалося первісним кредитором на законних підставах, оскільки відповідач при укладанні договорів позики та кредиту не повідомив первісних кредиторів відповідно до чинного законодавства про те, що він є військовослужбовцем, та що на нього поширюються норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». З метою надання вичерпної інформації по справі представник позивача надала для долучення до матеріалів справи: Витяг з Реєстру боржників від 27.02.2025 до Договору факторингу № 27022025 від 27.02.2025; Платіжну інструкцію до договору 27022025 від 27.02.2025; Витяг з Реєстру боржників №35 від 28.10.2024 до Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021; Платіжну інструкцію до додаткової угоди 42 Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021; Додаткову угоду 7.

23.07.2025 від представника відповідача, адвоката Литвин О.П., через підсистему «Електронний суд» надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що посилання у відповіді на відзив на те, що відповідач не надавав первісним кредиторам жодних доказів на підтвердження того факту, що у нього є право на пільги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», не свідчать про відсутність підстав для застосування положень частини 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та не позбавляють відповідача права на застосування цього Закону на час розгляду справи і врахування під час розгляду справи доданих до відзиву на позов документів. Вказує, що до позивача відповідно до статті 514 ЦК України не перейшло право вимоги до відповідача щодо стягнення з останнього відсотків та пені за кредитними договорами, тому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення вказаних сум із відповідача.

Позивач в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи без участі його представника.

Відповідач та його представник в судове засідання не з`явилися, просили проводити розгляд справи без їх участі на підставі наданих письмових доказів.

Фіксування судового процесу технічними засобами звукозапису не здійснювалось в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до такого.

Судом встановлено, що 02.06.2024 між відповідачем та ТОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» був укладений Договір позики № 2686141, відповідно до умов якого відповідач отримав у позику 5000,00 грн. строком на тридцять днів, та зобов`язався повернути їх в порядку і на умовах, передбачених договором та сплатити проценти за користування позикою за ставкою 0,825% на день від суми позики; процентну ставку за понадстрокове користування позикою 2,70% на день; пеня 2,70% на день.

Відповідно до умов вказаного договору, загальна вартість позики становила 6237,50 грн., тобто саме таку суму відповідач в сукупності зобов`язався повернути позикодавцю.

Крім того, судом встановлено, що 02.06.2024 року між відповідачем та ТОВ «Авентус Україна» був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 7951068, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 3000,00 грн. строком на 360 днів та зобов`язався повернути їх в порядку і на умовах, передбачених договором, та сплатити проценти за користування кредитними коштами за ставкою 1,50% в день.

Факти укладання вказаних договорів та отримання за ними кредитних коштів відповідач через свого представника не заперечував.

Відповідач зобов`язання за вказаними договорами щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконував, що також визнав, зазначивши про це у відзиві через свого представника.

В подальшому, на підставі Договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021, додатковою угодою № 2 від 28.07.2021 до договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021, додатковою угодою № 7 від 13.06.2022 до договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021, додатковою угодою № 42 від 28.10.2024 до договору факторингу № 14/06/21 від 14.06.2021 укладеного між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та позивачем, до позивача перейшло право грошової вимоги за Договором позики № 2686141 щодо стягнення заборгованості, що утворилась станом на 28.10.2024 внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за вказаним Договором позики.

Крім того, Договору факторингу № 27022025 від 27.02.2025 року, укладеного між ТОВ «Авентус Україна» та позивачем, до позивача перейшло право грошової вимоги Договором про надання споживчого кредиту № 7951068 щодо стягнення заборгованості, що утворилась станом на 27.02.2025 внаслідок невиконання відповідачем зобов`язань за вказаним кредитним договором.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Отже, договір факторингу є підставою для заміни сторони кредитора у грошовому зобов`язанні.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики.

На підставі ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Частиною 1 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Щодо вимог позивача, що випливають з Кредитного договору.

Разом з цим, суд бере до уваги, що відповідач є військовослужбовцем та перебуває на військовій службі за мобілізацією з 16 квітня 2022 року по теперішній час, що підтверджується копією військового квитка ОСОБА_1 , копією довідки Військової частини НОМЕР_2 № 3000 від 03.07.2024 та копією довідки Військової частини НОМЕР_3 від 07.07.2025 № 1313. Крім того відповідач ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідченням НОМЕР_4 від 06.06.2023.

Отже, обидва договори, з яких виникло право вимоги до відповідача, були укладені ним після призову на військову службу за мобілізацією під час особливого періоду, в тому числі воєнного стану.

Доказів того, що станом на час розгляду справи відповідач втратив статус військовослужбовця, матеріали справи не містять.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

У статті 1, 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» закріплені гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей, за якими військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

В частині 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» визначено, зокрема, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Визначення «особливого періоду» наведено у Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII, відповідно до статті 1 якого особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до статті 1 Закону України від 6 грудня 1991 року № 1932-ХІІ «Про оборону України» особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 64 Конституції України передбачена можливість введення в Україні воєнного або надзвичайного стану. При цьому можуть встановлюватися певні обмеження прав і свобод людини із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності.

24.02.2022 року відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» постановлено ввести в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який продовжує існувати й станом на час розгляду справи.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Таким чином, станом на час укладення спірних договорів та станом на час розгляду справи в Україні існував і триває особливий період.

Суд погоджується з доводами позивача щодо того, що відповідач при укладанні Кредитного договору діяв недобросовісно, коли не повідомив первісному кредитору про наявність у нього статусу військовослужбовця, призваного на військову службу за мобілізацією, і, як наслідок, що на нього поширюються пільги, встановлені ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Очевидним є те, що надання кредитору такої інформації могло вплинути на рішення щодо надання кредиту.

Разом з цим суд зауважує, що й первісний кредитор при укладанні Кредитного договору діяв нерозумно і необачно, коли не витребував від відповідача інформації щодо наявності у нього статусу військовослужбовця.

Аналіз змісту ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та практики Верховного Суду щодо її застосування вказує на те, що ця норма є нормою прямої дії, а встановлені нею пільги щодо звільнення військовослужбовців за мобілізацією від нарахування процентів за користування кредитом і штрафних санкції за порушення зобов`язань щодо повернення кредитних коштів мають безумовний характер і підлягають застосуванню до всіх кредитних правовідносин, що виникли або продовжують існувати після 08.06.2014.

Зокрема, ані вказаним Законом, ані ЦК України, ані Законом України «Про споживче кредитування» не передбачено, що у разі неповідомлення боржником кредитора про наявність статусу військовослужбовця при укладанні договору у кредитора, незважаючи на зміст ч. 15 ст. 14 вказаного Закону, виникає або може виникнути право нараховувати проценти за користування кредитом та штрафні санкції у разі його неповернення.

Відтак, оскільки у первісного кредитора за Кредитним договором не виникало право нараховувати проценти і пеню, не перейшло це право й до позивача як нового кредитора у зв`язку з укладеннями між ними відповідного договору факторингу.

За таких обставин суд погоджується з доводами сторони відповідача щодо того, що позов може бути задоволений лише в частині стягнення суми кредиту за Кредитним договором, і не підлягає задоволенню в частині вимог про стягнення процентів та пені за ним.

Суд зауважує, що за встановлених обставин вимога про стягнення процентів і пені з відповідача за Кредитним договором є неналежним способом захисту прав позивача. Натомість як позивач, так і первісний кредитор за Кредитним договором не позбавлені права вимоги до відповідача в порядку ст. 22 ЦК України щодо відшкодування збитків, завданих недобросовісними діями останнього щодо неповідомлення про наявність у нього статусу військовослужбовця при укладанні Кредитного договору.

Щодо вимог позивача, що випливають з Договору позики.

Як свідчить зміст ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», встановлена нею пільга для військовослужбовців поширюється лише на кредитні договори, і не поширюється на зобов`язання, що виникають з договорів позики.

І хоча, як випливає із змісту Глави 71 ЦК України, кредитний договір є видом договору позики, вони не можуть ототожнюватись, а зміст ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не підлягає розширеному тлумаченню.

Відтак, суд виходить з того, що відповідач несе за Договором позики зобов`язання в загальному порядку, без урахування вказаної пільги.

Як випливає з матеріалів справи, відповідач взятих на себе зобов`язань за Договором позики не виконав.

Таким чином, виходячи із закріпленої у ст. 614 ЦК України презумпції вини боржника у зобов`язанні, яка відповідачем не спростована, суд вважає позовом таким, що підлягає задоволенню частковому задоволенню, а саме в частині стягнення основної суми кредиту у розмірі 5000,00 грн. та процентів за користування кредитом у розмірі 1237,50 грн.

В частині стягнення решти процентів, нарахованих відповідачу за користування позикою за Договором позики, позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Як випливає з правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12, кредитор має право нараховувати проценти за користування кредитними коштами лише в межах періоду кредитування, який дорівнює строку, на який надався кредит.

Цей висновок також був підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/45818/16.

Зокрема, Верховний Суд наголошує на тому, що за змістом ст. 1054 ЦК України позичальник (1) отримує від банку грошові кошти, власником яких він не був, та (2) отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання (1) повернути грошові кошти у встановлений строк та (2) сплатити визначені договором проценти за користування кредитом.

Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому.

Поняття «користування кредитом», яким послуговуються скаржники, є окремим випадком «користування чужими коштами». Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно).

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, «користування кредитом» - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору.

Вказане в повній мірі підлягає застосуванню й до відносин позики.

Тобто нарахування відповідачу процентів за користування позикою за період часу після спливу строку повернення позики за Договором позики (за період після 03.07.2024) є неправомірним і не породжує у відповідача обов`язку сплачувати такі проценти.

При цьому відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Отже, в силу наведеної норми не підлягає задоволенню й вимога позивача про стягнення з відповідача пені за Договором позики у розмірі 10000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у зв`язку з частковим задоволенням позову понесені позивачем витрати на сплату судового збору підлягають стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 6, 626-629, 610, 611, 612, 617, 625, 634, 638-642, 1048, 1049, 1050, 1054 - 1056-1 ЦК України, керуючись ст. ст. 2, 7, 10, 19, 141, 176, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30, ) заборгованість в розмірі 9237,50 грн. (дев`ять тисяч двісті тридцять сім гривень 50 коп.), в тому числі 6237,50 грн. - за Договором позики № 2686141 від 02.06.2024 та 3000,00 грн. за Кредитним договором № 7951068 від 02.06.2024.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30, ) судовий збір у розмірі 1020,13 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення постанови апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту рішення, а разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, - протягом 30 днів з дня вручення копії рішення.

Суддя М.М. Мінаєв