Справа №638/6944/25
Провадження № 2/638/4409/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року м.Харків

Суддя Шевченківського районного суду м. Харкова Поляков О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кутоманової К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ізюмської міської ради Харківської області про про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до Ізюмської міської ради Харківської області, в якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що починаючи з 1992 року вона мешкає в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вищевказаний будинок знаходився на балансі відкритого акціонерного товариства «Ізюмський тепловозоремонтний завод». Листом № 125/541 від 12 червня 2013 року ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» повідомило ОСОБА_1 про те, що не заперечує проти приватизації нею квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, в зв`язку з відсутністю будь-якої правовстановлюючої та технічної документації провести приватизацію квартири виявилось неможливо. В подальшому відповідно до ухвали Господарського суду Харківської області від 23 листопада 2023 року ВАТ «Ізюмський тепловозоремонтний завод» було ліквідовано. Відповідно до листа Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області № 907-ВС від 01 квітня 2025 року в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні будь які правовстановлюючі та технічні документи на спірну квартиру.

Згідно з відповіддю Відділу державної реєстрації Виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 02 квітня 2025 року ОСОБА_1 була єдиною особою, зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що в 2021 році в зв`язку з необхідністю ОСОБА_1 була знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ., проте фактично продовжила там мешкати, що підтверджується довідкою комунального підприємства «Благоустрій м. Ізюма» від 15 квітня 2025 року.

Також зазначає, що володіє спірною квартирою відкрито, безперервно вже протягом 33 років, при цьому відсутні будь-які особи, які є власниками спірної квартири або претендують на дану квартиру.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 21.04.2024 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати у загальному позовному провадженні.

В судове засідання позивач не з`явилась, надала суду заяву, у якій просила позовну заяву розглянути без її участі та представника, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позовних вимог не заперечував.

Суд, вивчивши матеріали справи, доходить такого висновку.

Судом встановлено, що за змістом довідки Виконавчого комітету Ізюмської міської ради №39/03, відповідно до інвентаризаційної справи № 16035, яка зберігалась в Комунальному підприємстві "Ізюмське міське бюро технічної інвентаризації", станом на 31.12.2012 відсутні документи щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою ВАТ "Ізюмського тепловозоремонтний завод" про склад сім`ї наймача квартири та займані ними приміщення, за адресою АДРЕСА_1 постійно мешкає і має право на приватизацію житла - ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки з відділу державної реєстрації апарату виконавчого комітету ІМР Харківської області повідомляється, що на теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 відсутні зареєстровані особи, ОСОБА_1 знята з реєстрації 07.06.2021 з адреси АДРЕСА_1 .

Згідно з довідкою ВАТ "Ізюмського тепловозоремонтний завод", від 18.07.2007 №104/659, яка видана ОСОБА_1 , 1960 р.н., у тому що вона дійсно прописана за адресою: АДРЕСА_1 , у склад сім`ї входить - син ОСОБА_3 , 1990 р.н.

Відповідно до довідки № 314 від 15.04.2025 КП "Благоустрій міста Ізюма" підтверджує, що ОСОБА_1 , 1960 р.н., дійсно мешкає за адресою: АДРЕСА_1 з 1992 року по теперішній час.

Згідно із висновком про вартість майна однокімнатної квартири, за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 23,5 кв.м, житловою 23.5 кв.м, розташована на 1 поверсі 2-гоповерхневого нежитлового приміщення, стан задовільний, використовується по функціональному призначенню. Ринкова вартість об`єкту оцінки для прийняття майнових рішень станом на 09.04.2025 становить 559 000 гривень

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 23.11.2023 справа № Б-39/02-09 юридичну особу завод ВАТ "Ізюмського тепловозоремонтний завод"- ліквідовано .

Відповідно до витягу №05042025/3 від 05.04.2025 з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, зазначено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 нікому не присвоювалась, безпосередні замовники щодо цієї квартири - ОСОБА_1 .

Отже, під час розгляду справи позивачем у позовній заяві зазначено, а відповідачем не спростовано, що з 1992 року позивач проживає у вказаному будинку, добросовісно володіє ним, відкрито та безперервно і користується більше десяти років. З вимогами про те, що ОСОБА_1 незаконно нею володіє і користується ніхто не звертався, в тому числі і представники громади.

Відповідно до ч. 1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно ч. 1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Аналізуючи зазначені норми права та встановлені в судовому засіданні обставини, підтверджені належними та допустимими доказами в їх сукупності, суд доходить висновку, що позивач ОСОБА_1 добросовісно володіє майном, а саме однокімнатною квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , власника якого фактично немає, і продовжує відкрито та безперервно ним володіти більше десяти років.

Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією висловленою в п.п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3ст. 344 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 вказано, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

У подальшому ця правова позиція була неодноразово підтверджена та розвинута Верховним Судом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 зазначила, зокрема: правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме:

- наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт;

- законність об`єкта володіння;

- добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння;

- сплив установлених строків володіння;

- відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю;

- для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація) (п. 43);

- аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно дост. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків;

- при вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом;

- володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном;

- крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього (п. 46);

- звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю;

- підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність;

- наявність у володільця певного юридичного титулу, володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник;

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності (п.п. 47, 55);

- якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном (п. 48);

- відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння;

- при цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння;

- володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник (п. 50);

-давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим; тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи; для нерухомого майна такий строк складає десять років (п. 52);

- набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності (п. 54).

Аналогічні правові позиції Верховний Суд висловив і в ряді інших своїх судових рішень, а в постанові від 28.04.2020 у справі № 552/1354/18 вказав також на те, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування; не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Враховуючи що позивачем доведено наявність сукупності обставин необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а саме його добросовісне, відкрите та безперервне володіння нерухомим майном, відповідачем не надано належних доказів на спростування зазначених обставин, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ЦК України, ст. 4, 76-89, 141, 258, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , до Ізюмської міської ради Харківської області,, адреса реєстрації: 64309, Харківська область, м. Ізюм, пл. Центральна, буд. 1, про про визнання права власності задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності за набувальною давністю на квартиру загальною площею 23,5 кв.м, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О. В. Поляков