Єдиний унікальний номер судової справи 468/2394/24
Номер провадження 22-ц/812/1501/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

15 вересня 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Чистою В.В.,

за участі: представника позивача ОСОБА_1 адвоката Матвієнко В.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка подана його представником адвокатом Матвієнко Вікторією Василівною, заочне рішення, яке ухвалено Баштанським районним судом Миколаївської області 13 травня 2025 року, під головуванням судді Янчука С.В., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Інгульської сільської ради Баштанського району Миколаївської області про визнання права власності на житловий будинок,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Інгульської сільської ради Баштанського району Миколаївської області про визнання права власності на житловий будинок.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 у 1990 році, як переселенець з Хмельницької області, яка зазнала радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, отримав у радгоспі «Баштанський» будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який був власністю радгоспу.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Лоцкинської сільської Ради народних депутатів за №22 від 14 жовтня 1994 року «Про передачу жилого будинку переселенцю ОСОБА_1 », враховуючи, що ОСОБА_1 сплатив повну вартість будинку радгоспу «Баштанський», було затверджено акт передачі житлового будинку ОСОБА_1 та доручено Баштанському БТІ зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок.

Відповідно до довідки Комунального підприємства «Баштанське районне бюро технічної інвентаризації» (далі КП «Баштанське РБТІ») від 11 листопада 2024 року за №89, право приватної власності на вказаний будинок не зареєстровано. Свідоцтво про право власності на вищевказаний будинок позивач не отримав.

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно для реєстрації свого права власності на будинок, але рішенням державного реєстратора за №76274793 від 26 листопада 2024 року йому було відмовлено в зв`язку з тим, що подані документи не відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (а саме: рішення виконкому сільської Ради народних депутатів №22 від 14 жовтня 1994 року не відповідало вимогам п.9 додатку №1 Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадилася реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, оскільки таке рішення має бути прийняте виконкомом районної Ради депутатів трудящих, а не сільської Ради народних депутатів).

Згідно з довідкою радгоспу «Баштанський» від 18 січня 1992 року ОСОБА_1 розрахувався за вказаний будинок, сплативши 2 411 крб. 50 коп. Це також підтверджується і квитанцією від 18 січня 1992 року.

Позивач зазначає, що на той час діяли норми Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року за погодженням з Верховним Судом УРСР від 15 січня 1966 року. Зі змісту даної інструкції слідує, що акти про передачу будинків у власність переселенцям при наявності рішень про це виконкомів районних Рад депутатів трудящих і довідок фінансових відділів про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю, нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу будинків та рішення суду про визнання угоди про відчуження будинку, складеної з порушенням встановленої законом форми дійсною є самостійними правовстановлюючими документами (п.п.9,18,21 Додатку №1 до Інструкції).

Отже і придбання житла на підставі договору купівлі-продажу, і отримання житла переселенцем на підставі відповідного акту є самостійними підставами набуття права власності на житло, тому вказаний будинок перейшов у власність позивача як переселенця на підставі акту про передачу будинку, затвердженого рішенням виконавчого комітету Лоцкинської сільської Ради народних депутатів та відомостей попереднього власника про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю.

Крім того, на час отримання ОСОБА_1 житла, забезпечення житлом осіб з переселених територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС передбачалось Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Порядком відселення та самостійного переселення громадян з територій, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, які передбачали можливість придбання обласними державними адміністраціями переселеним особам житла.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 60.8 кв.м, житловою площею 33.3 кв.м, та який складається: з житлового будинку літ.А, сараю літ.Б, сараю літ.В, сараю літ.Ж, погребу літ.Дпб, вбиральні літ.Г, огорожі №2,3,4,5,6, замощення № І,II.

Заочним рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 13 травня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що в матеріалах справи відсутні будь-які дозвільні документи щодо будівництва вищевказаного житлового будинку. При цьому, наявні в матеріалах справи довідка КП «Баштанське РБТІ» від 11 листопада 2024 року за №89 та інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24 жовтня 2024 року свідчать, що право власності на спірний житловий будинок, станом на момент звернення до суду не зареєстровано та поштову адресу даному будинку присвоєно лише рішенням Інгульської сільської ради Баштанського району, Миколаївської області від 12 вересня 2024 року.

В рішенні зазначено, що позивачем не надано жодного документу щодо статусу земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , її цільового призначення, що є обов`язковою умовою розгляду справи за таким позовом. При цьому з наявної в матеріалах справи довідки Інгульської сільської ради Баштанського району Миколаївської області від 12 листопада 2024 року за №395 вбачається, що рішення щодо вищевказаної присадибної земельної ділянки не приймалось, вона не приватизована і кадастровий номер відсутній.

Суд першої інстанції вважав, що з наданих суду документів не вбачається можливим встановити підстави і законність володіння позивачем вказаним будинком.

Зазначені обставини у комплексі не вказують на факт набуття позивачем ОСОБА_1 права власності на вищевказаний спірний житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами на підставі акту про передачу будинку, затвердженого рішенням виконавчого комітету місцевої ради та відомостей попереднього власника про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю.

У зв`язку із цим, районний суд констатував, що вищевказаний спірний будинок не є об`єктом права особистої приватної власності, а позивач не набув стосовно такого нерухомого майна права приватної власності, що унеможливлює визнання за ним відповідного права власності.

За такого, суд першої інстанції прийшов до висновку про неможливість захисту прав та інтересів позивача у обраний ним спосіб захисту.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Матвієнко В.В., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив судове рішення скасувати та постановити у справі нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що будинок побудовано у 1980 році. З погляду оформлення майнових прав, споруди до 05 серпня 1992 року мають особливий статус. Це пов`язано із законодавчими нюансами. Так, уперше порядок та умови прийняття будівель в експлуатацію було встановлено Кабінетом Міністрів України лише 05 серпня 1992 року постановою №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення». До цього моменту жодного врегулювання цього питання щодо приватних житлових будинків не існувало. Подібні будівлі не відносять до самовільного будівництва, введення в експлуатацію будинку побудованого до 05 серпня 1992 року не потребується. Ці положення підтверджуються листом Державної архітектурно-будівельної інспекції від 01 вересня 2011 року №40-12-2409.

Вищевказана Постанова №449 запровадила процедуру прийняття в експлуатацію, але вона стосується об`єктів, побудованих після цієї дати. Таким чином, для будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, достатньо провести їх технічну інвентаризацію та отримати технічний паспорт. Цей технічний паспорт є єдиним документом, що підтверджує факт існування об`єкта та містить його технічні характеристики.

07 жовтня 2024 року КП «Баштанське РБТІ» виготовило технічний паспорт на вказаний житловий будинок» та внесло відповідні відомості до Реєстру будівельної діяльності за №ТІ01:3393-5280-7414-2798.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.

Також позивач зазначав, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

При цьому, в даному випадку ОСОБА_1 , як переселенець, отримав для проживання будинок в 1990 році, більше тридцяти років проживає в ньому, як у власному житлі, отримав вказане житло на законних існуючих на той час підставах.

Отже, для захисту прав позивача, останній вважав, що слід визнати за ним право власності на спірний житловий будинок з допоміжними будівлями та спорудами на підставі акту про передачу будинку, затвердженого рішенням виконавчого комітету Лоцкинської сільської Ради народних депутатів.

Однак, в зв`язку з відмовою Баштанського районного суду Миколаївської області в задоволенні позовних вимог у визнанні права власності, фактично суд неправомірно втрутився у право на житло, ставлячи під сумнів правомірність самого проживання позивача у вказаному житлі.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу, виходячи з наступного.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в ст.263 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення таким вимогам не відповідає, з огляду на наступне.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до переселенського квитка за № НОМЕР_1 , виданого 28 квітня 1984 року, ОСОБА_1 з сім`єю є переселенцем в радгосп «Баштанський» Баштанського району Миколаївської області та має право користування пільгами по переселенню, встановленими Урядом.

З копії будинкової книги вбачається, що з 22 березня 1984 року ОСОБА_1 був прописаний за адресою: АДРЕСА_1 .

У 1990 році між директором радгоспу «Баштанський» Григораш В.А. та головою сім`ї переселенцем ОСОБА_1 (переселенський квиток за №085562), складено акт, відповідно до якого останньому було передано будинок разом з надвірними спорудами, збудований у 1980 році, розташований по вулиці Комсомольській, відділення радгоспу Баштанський, площею 56 кв.м, який складався з 3 кімнат, відокремленої кухні з верандою, стіни кам`яні, підлога дерев`яна, дах вкритий шифером. Надвірні споруди: сарай кам`яний, площею 8 кв.м, вкритий шифером (а.с.73).

Зі змісту акту слідує, що даний будинок був переданий ОСОБА_1 на підставі постанови Ради Міністрів СРСР №259 від 13 березня 1959 року.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Лоцкинської сільської ради народних депутатів №22 від 14 жовтня 1994 року «Про передачу жилого будинку переселенцю ОСОБА_1 » було вирішено затвердити акт переселенського будинку у власність ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 та Баштанському бюро технічної інвентаризації зареєструвати один жилий будинок за громадянином ОСОБА_1 (а.с.79 зворот).

Рішенням виконавчого комітету Лоцкинської сільської ради Баштанського району Миколаївської області за №30 від 28 серпня 2000 року «Про перейменування вулиць, розташованих на території Лоцкинської сільської ради» вирішено запропонувати депутатам на сесії сільської ради перейменувати АДРЕСА_3 (згідно з додатком). Відповідно до вказаного списку в селі Лоцкине вулицю Комсомольську вирішено перейменувати на вулицю Молодіжну (а.с.76,80).

Згідно з довідкою №84 від 28 січня 2009 року Виконавчого комітету Лоцкинської сільської ради Баштанського району Миколаївської області житловий будинок АДРЕСА_1 , на підставі рішення виконкому Лоцкинської сільської ради №22 від 14 жовтня 1994 року належить ОСОБА_1 (а.с.74 зворот).

Відповідно до квитанції до приходн. ордеру №36 від 18 січня 1992 року від ОСОБА_1 прийнято на погашення за дім у розмірі 2 411 карб. 50 коп. (а.с.77 зворот).

З довідки №395 від 12 листопада 2024 року виконавчого комітету Інгульської сільської ради Баштанського району Миколаївської області вбачається, що відносно присадибної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , рішення Інгульською сільською радою не приймалося, ця земельна ділянка не була приватизована. Кадастровий номер зазначеної земельної ділянки відсутній в Державному земельному кадастрі (а.с.75 зворот).

Згідно з рішенням №1 від 12 вересня 2024 року виконавчого комітету Інгульської сільської ради Баштанського району Миколаївської області «Про присвоєння поштової адреси об`єктам нерухомості в с-щі Лоцкине Баштанського району Миколаївської області» вирішено житловому будинку, загальною площею 60.8 кв.м, житловою площею 33.3 кв.м разом з допоміжними спорудами (сарай, сарай, сарай, убиральня, погріб, огорожі 2,3,4,5,6, замощення І, ІІ), присвоїти поштову адресу: АДРЕСА_1 . Внести інформацію про зміну адреси до Реєстру будівельної діяльності. Рекомендовано власнику об`єкта нерухомого майна провести зміну поштової адреси відповідних об`єктів нерухомості в органах державної реєстрації (а.с.79).

26 листопада 2024 року рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій державний реєстратор прав на нерухоме майно Баштанської міської ради Миколаївської області ОСОБА_4 відмовив у проведенні реєстраційних дій за заявою від 11 листопада 2024 року, оскільки рішення виконкому сільської Ради народних депутатів №22 від 14 жовтня 1994 року не відповідає вимогам п.9 додатку №1 Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводилася реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу №56 від 13 грудня 1995 року. Зазначено, що рішення має бути прийнято виконкомом районної Ради депутатів трудящих, а не сільської Ради народних депутатів (а.с.80 зворот).

Відповідно до копії технічного паспорту (оригінал оглянутий судом в апеляційній інстанції), виготовленого на замовлення ОСОБА_1 , вбачається, що загальна площа будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 збільшилась й становить 60.8 кв.м. Вищевказане майно складається з: житлового будинку літ.А, 1980 року побудови, сараю літ.Б, 1980 року побудови, площею 8.0 кв.м, сараю літ.В, 1991 року побудови, площею 13.1 кв.м, сараю літ.Ж, 1991 року побудови, площею 10.6 кв.м, убиральні літ.Г, 1991 року побудови, площею 1.80 кв.м, погрібу літ.Дпб, 1991 року побудови, огорожі №2,3,4,5,6, замощення №І,ІІ (а.с.81-83).

У відповідності до будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_1 , натепер за вищевказаною адресою значиться зареєстрованим ОСОБА_5 (іншої інформації, щодо реєстрації матеріали справи не місять).

Звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, позивач зазначав, що він звертався до державного реєстратора із заявою щодо оформлення права власності на нерухоме майно, але йому останнім було відмовлено у вчиненні такої дії. Разом з тим вважаючи, що він законно та у передбачений законом спосіб, який діяв на той час, набув право власності на житловий будинок, просив позов задовольнити.

Згідно з нормами ст.ст.41,47 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Кожен має право на житло і держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати, придбати у власність або взяти в оренду.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України).

Відповідно до положень ст.10 ЦК України (в редакції 1963 року, що діяла на час надання позивачу житлового будинку) громадяни могли відповідно до закону мати майно в особистій власності, право користування жилими приміщеннями та іншим майном, успадковувати і заповідати майно, обирати рід занять і місце проживання, мати права автора твору науки, літератури і мистецтва, відкриття, винаходу, раціоналізаторської пропозиції, промислового зразка, а також мати інші майнові та особисті немайнові права.

Згідно із положеннями ст.86 ЦК України (в редакції 1963 року, що діяла на час надання позивачу житлового будинку), право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом.

В Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР, вказано, що право власності могло бути зареєстроване на підставі Акту про передачу будинків у власність переселенцям при наявності рішень про це виконкомів районних Рад депутатів трудящих і довідок фінансових відділів про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю.

Відповідно до п.п.4,7 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції).

До реєстрації повинні були подаватися оригінали правовстановлюючих документів та копії з них, засвідчені у встановленому законом порядку, копії цих документів залишаються в справах бюро технічної інвентаризації.

Згідно з ч.2 ст.12 Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року, що діяв на момент виникнення у позивача права власності на житловий будинок, передбачено, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що право власності ОСОБА_1 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , набуто законно у повній відповідності зі законодавством, діючим на момент виникнення спірних правовідносин.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки, то вказаний висновок слід привести в дію судовим рішенням апеляційної інстанції, шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності саме на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, як на думку колегії суддів, суд першої інстанції помилково вважав, що вищевказаний будинок має ознаки самочинного будівництва.

Так, відповідно до п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року №127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року.

Згідно з п.3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних та житлово-комунального господарства, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24 червня 2011 року №91, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

При цьому документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, громадські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року) не подається виходячи з положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Таким чином, індивідуальні житлові будинки, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі. Єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації.

Пункт 3.2 розділу 3 Інструкції №127 та пункт 3.1. Порядку №91, за своїм змістом встановлюють ретроспективну дію визначених ними правових норм, тобто застосовуються до правовідносин, що виникли до набрання ними чинності.

Наведений висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі №301/123/15-ц (провадження № 61-3074св20).

Відповідно до наявної у матеріалах справи технічної документації, яка документально підтверджує фактичне існування об`єкта нерухомого майна на час проведення технічної інвентаризації, містить його технічні характеристики, визначає їх фактичну площу та об`єми, а також засвідчує відповідність закінченого будівництво до 1980 року житлового будинку та 1991 року відповідно будівель та споруд, що не потребує прийняттю в експлуатацію.

Щодо відсутності в матеріалах справи даних про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно, про що зазначає суд першої інстанції, то на думку колегії суддів, вказане не впливає на виникнення у позивача права власності на будинок та будівлі і споруди, оскільки це незалежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Щодо правомірності рішення державного реєстратора про відмову в проведенні реєстраційних дій за заявою позивача від 11 листопада 2024 року, то колегія суддів враховує таке.

Згідно з п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.2 ст.264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Виходячи з викладеного, принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять учасники спірних правовідносин.

Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача та позов має чітко виражену ціль, яка втілюється у формі позовних вимог, що їх викладає позивач у позовній заяві.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Відповідно, право особи звернутися до суду з самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог.

При цьому, з урахуванням принципу диспозитивності, колегія суддів, переглядаючи справу у межах заявлених позивачем вимог та доводів апеляційної скарги, не наділена повноваженнями надавати оцінку законності рішенням державного реєстратора про відмову у проведенні реєстраційних дій, оскільки позивачем не порушувалося таке питання у своїх вимогах.

ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана його представником адвокатом Матвієнко Вікторією Василівною, задовольнити частково.

Заочне рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 13 травня 2025 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Інгульської сільської ради Баштанського району Миколаївської області про визнання права власності на житловий будинок задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 22 вересня 2025 року