КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №355/927/24 Головуючий у І інстанції - Чехов С.І.
апеляційне провадження №22-ц/824/9547/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Баришівського районного суду Київської області від 24 лютого 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Маховка Юлія Іванівна, Баришівський відділ державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) про визнання недійсним договору дарування,-

установив:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Баришівського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Маховка Ю.І., Баришівський ВДВС у Броварському районі Київської області ЦМУЮ (м. Київ) про визнання недійсним договору дарування.

Свої вимоги мотивувала тим, що у червні 2019 року вона звернулась до суду із позовною заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнати право власності на майно, в якому вона просила суд встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу за період з 2001 року по листопад 2018 року, та визнати право власності на 1/2 частину спільного майна: кв. АДРЕСА_1 ; автомобілю «Mercedes-Benz E-240» 2002 року випуску державний номерний знак НОМЕР_1 , автомобілю «Mercedes-Benz Spinter 313 CDI» 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 .

11 березня 2021 року Баришівським районним судом Київської області було ухвалено рішення по цій справі, яким в задоволенні її позовних вимог було відмовлено.

05 серпня 2021 року Київським апеляційним судом апеляційна скарга її представника -адвоката Малойвана Є.І. було частково задоволено. Рішення Баришівського районного суду Київської області від 11 березня 2021 року скасовано, а позов задоволено частково.

Було встановлено факт її спільного проживання з ОСОБА_2 з жовтня 2005 року по листопад 2018 року. Визнано за нею право власності на 1/2 частину кв. АДРЕСА_2 . В інших частині позовних вимог було відмовлено.

08 вересня 2021 року вона зареєструвала своє право власності на 1/2 частину квартири. ОСОБА_2 також зареєстрував своє право власності .

Після цього, нею було подано касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на рухоме майно, а саме автомобілі, що були придбані за спільні з нею кошти.

Постановою Верховного Суду від 02 лютого 2022 року постанову Київського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину легкових автомобілів марки «Mercedes-Benz E-240» 2002 року випуску» «Mercedes-Benz Spinter 313 CDI» 2001 року випуску було скасовано, рішення у цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

04 серпня 2022 року Київським апеляційним судом апеляційну скаргу її представника - адвоката Малойван Є.І. було задоволено, рішення Баришівського районного суду Київської області від 11 березня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину легкових автомобілів «Mercedes-Benz E-240» 2002 року випуску «Mercedes-Benz Spinter 313 CDI» 2001 року випуску було скасовано.

За нею було визнано право власності на 1/2 частину легкового автомобіля марки «Mercedes-Benz E-240» 2002 року випуску» та «Mercedes-Benz Spinter 313 CDI» 2001 року випуску.

Однак в подальшому було з`ясовано, що в лютому 2022 року ОСОБА_2 , на якого оформлена право власності на автомобілі, здійснив їх відчуження без отримання її відповідного дозволу.

З метою одержання компенсації частинки у праві власності у зв`язку з відчуженням вказаних автомобілів вона 14 лютого 2023 року була змушена звернутися до суду з позовом.

29 січня 2024 року рішенням Баришівського районного суду Київської області її позовні вимоги були задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на її користь 288600 грн., в якості відшкодування 1/2 частини спільного майна, відчуженого без її згоди.

18 березня 2024 року Баришівським ВДВС у Броварському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) було відкрито виконавче провадження НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа Баришівського районного суду Київської області від 29 січня 2024 року про стягнення з ОСОБА_2 288600 грн.

В ході виконавчого провадження було з`ясовано, що 16 вересня 2022 року відповідач ОСОБА_2 здійснив відчуження належного йому нерухомого майна, а саме 1/2 частини кв. АДРЕСА_1 , шляхом її дарування своєму сину ОСОБА_3 .

Вважала, що договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Поздняковою Н.М. 16 вересня 2022 року є фіктивним та таким, що порушує її майнові інтереси і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника, а тому має бути визнаний судом недійсним.

Просила суд, визнати недійсним договір дарування укладений між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Позднякової Н.М., 16 вересня 2022 року, зареєстрований за №601, а також стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати.

Заочним рішенням Баришівського районного суду Київської області від 24 лютого 2025 року у задоволенні зазначеного вище позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що в даному випадку її майновий інтерес полягає в тому, щоб 1/2 частина кв. АДРЕСА_1 повернулась у власність ОСОБА_2 , оскільки від цього залежить подальша можливість примусового виконання рішення Баришівського районного суду Київської області від 29 січня 2024 року у справі №355/246/23 у межах відкритого виконавчого провадження НОМЕР_3.

Укладений відразу, після ухвалення 04 серпня 2022 року постанови Київського апеляційного суду у справі №355/909/19, договір дарування частини квартири, яка могла бути реалізована в порядку примусового виконання рішення суду, є нічим іншим, як фраудаторним правочином, оскільки він був вчинений відповідачами на шкоду її інтересам.

Ознаки фраудаторності договору дарування від 16 вересня 2022 року: -договір дарування є безоплатним; -укладений відразу після ухвалення 04 серпня 2022 року постанови Київського апеляційного суду у справі №355/909/19 за якою вона набула майнові права на 1/2 частину автомобілів, які на той час вже були відчужені відповідачем ОСОБА_2 без її згоди; -дарувальнику було достеменно відомо про те, що у неї виникли майнові права на 1/2 частину автомобілів, які вже були ним на той час відчужені; -дарувальник розумів, що вона буде намагатися захистити свої права, й вчинив правочин виключно з метою перешкоджання їй у реалізації її прав на отримання компенсації вартості 1/2 частини автомобілів; -дарувальник розумів, що в подальшому на його майно може бути накладено арешт, й воно може бути реалізовано в межах виконавчого провадження; -обдаровуваним є син дарувальника; -обдаровуваний фактично не прийняв дарунок; -після відчуження спірного майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

У даній справі очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору дарування) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір дарування від 16 вересня 2022 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на 1/2 частину квартири ОСОБА_2 і зумовив для неї настання негативних наслідків.

Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь свого сина після тривалого судового процесу, щодо поділу спільного майна та вчинення дій на перешкоджання захисту її прав (продаж автомобілів), діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Тому, вказує, що правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

На її переконання, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Просила суд, скасувати заочне рішення Баришівського районного суду Київської області від 24 лютого 2025 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_3 надав письмові пояснення, в обґрунтування яких зазначив, що на момент укладення спірного договору дарування квартири від 16 вересня 2022 року не було накладено обтяжень на належне майно відповідача ОСОБА_2 , і він не був включений до Єдиного реєстру боржників, крім того в суді не існувало навіть позову до ОСОБА_2 про стягнення з нього коштів на користь ОСОБА_1 та не існувало ніяких боргових зобов`язань перед ОСОБА_1 .

Виконавче провадження було відкрито значно пізніше укладеного договору дарування, 18 березня 2024 року, яке стосувалося виконання рішення суду від 29 січня 2024 року про стягнення з ОСОБА_2 коштів за продані автомобілі, а договір дарування частки квартири укладений значно раніше.

Викладене свідчить, що правова мета правочину є безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі, а саме йому, як сину), а тому цей правочин не може бути фіктивним, і не може бути визнаний судом недійсним.

Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, заочне рішення Баришівського районного суду Київської області від 24 лютого 2025 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з копією свідоцтва про народження ОСОБА_3 , його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Згідно копії постанови Київського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року було встановлено факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з жовтня 2005 року по листопад 2018 року та визнання права власності на 1/2 частину кв. АДРЕСА_1 .

Згідно копії постанови Верховного Суду від 02 лютого 2022 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено. Постанову Київського апеляційного суду від 05 серпня 2021 року в частині відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину легкових автомобілів «Mercedes-Benz E-240» 2002 року випуску, «Mercedes-Benz Spinter 313 CDI» 2001 року випуску було скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно копії постанови Київського апеляційного суду від 04 серпня 2022 року про скасування рішення Баришівського районного суду Київської області від 11 березня 2021 року в частині відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину легкових автомобілів «Mercedes-Benz E-240» 2002 року випуску, «Mercedes-Benz Spinter 313 CDI» 2001 року випуску було скасовано. Ухвалено у цій частині нове судове рішення, яким визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину легкових автомобілів марки «Mercedes-Benz E-240» 2002 року випуску «Mercedes-Benz Spinter 313 CDI» 2001 року випуску.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 29 січня 2024 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 у стягненні частки вартості майна подружжя частково та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 288600 грн. за продані автомобілі Mercedes-Benz E-240» 2002 року випуску, «Mercedes-Benz Spinter 313 CDI» 2001 року випуску.

Постановою від 18 березня 2024 року було відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 288600 грн.

Постановою про арешт майна боржника від 19 листопада 2024 року накладено арешт на все рухоме та не рухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_2 .

Згідно з копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності слідує, що ОСОБА_1 зареєструвала право власності на 1/2 частину квартири за рішенням суду №355/909/19-ц виданий 05 серпня 2021 року Київським апеляційним судом, номер апеляційного провадження 22-ц/824/7986/2021 10 вересня 2021 року вид власності спільна часткова.

Згідно з копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності слідує, що ОСОБА_3 зареєстроване право власності на частину квартири за рішенням суду №355/909/19-ц виданий 05 серпня 2021 року Київським апеляційним судом, номер апеляційного провадження 22-ц/824/7986/2021, 16 вересня 2022 року вид власності, спільна часткова документ поданий для державної реєстрації договір дарування.

Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 01 липня 2024 року задоволено клопотання ОСОБА_1 та заборонено відчуження частини кв. АДРЕСА_1 .

Відповідно до письмового повідомлення начальника Баришівського ВДВС у Броварському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) Миколи Старенького слідує, що в рамках виконання ВП НОМЕР_3 накладено арешт на кошти боржника ОСОБА_2 . Періодично державний виконавець здійснює запит до Державної податкової служби України про джерела та/або суми доходів боржника. За результатами обробки запитів до Державної фіскальної служби України боржник на обліку в органах ДФС не перебуває. Згідно відповіді на запит до Пенсійного фонду України боржник отримує пенсію. Станом на 11 листопада 2024 року по ВП НОМЕР_3 борг не сплачений.

Згідно договору дарування частки квартири від 16 вересня 2022 року вбачається, що ОСОБА_2 добровільно, безоплатно подарував та передав у власність належну йому 1/2 частку квартири ОСОБА_3 , яка знаходиться у АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Маховкою Ю.І.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, факту порушення її прав чи інтересів з боку відповідачів укладенням спірного договору, а саме того, що ОСОБА_2 здійснив відчуження належного йому майна, знаючи про наявність зобов`язання перед позивачем, розуміючи, що на належне йому нерухоме майно може бути звернуто стягнення шляхом реалізації цього майна, та передбачив негативні наслідки для себе у випадку примусового виконання судового рішення від 24 січня 2024, а також того, що в момент вчинення правочинів стороною (сторонами) не додержано встановлених ст. 203 ЦК України вимог, враховуючи положення ст. 204 ЦК України, щодо презумпції правомірності правочину, а тому суд першої інстанції дійшов до переконання про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсними.

Суд першої інстанції зауважив, що підстав стверджувати, що дії відповідачів під час укладання спірного договору були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування, а на приховання майна від виконання у майбутньому за рахунок грошового зобов`язання перед позивачем шляхом його реалізації, немає.

Стороною позивача не надано будь яких доказів відсутність у відповідача ОСОБА_2 іншого майна, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

У висновках Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц, зазначено, що Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказував, що Верховним Судом вже неодноразово застосовувалися принцип добросовісності та конструкція недопустимості зловживання цивільними правами для забезпечення прав та інтересів кредитора.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі №910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції ч. 3 ст. 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі №646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) зазначено, що, укладаючи 01 квітня 2015 року оспорюваний договір дарування, сторони були обізнані про наявність спору, щодо квартири та про існування рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 березня 2015 року, яким було припинено право власності ОСОБА_5 на 1/6 частку спірного майна, отже, могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку набрання цим рішенням законної сили. […] Пунктом 6 ст. 3ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частин 2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Скасовуючи рішення місцевого суду та задовольняючи первісний позов в частині визнання недійсним договору дарування, суд апеляційної інстанції дійшов правильного по суті висновку, що оспорюваний договір не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на встановлення ОСОБА_6 перешкод у розпорядженні спірною квартирою. Тобто дії відповідача свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі №317/3272/16-ц (провадження №61-156св17) зроблено висновок, що згідно із ч. 3 ст. 13ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (ст. 20 Закону України від 14 травня 1992 року №2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (ст. 38 Закону України від 23 лютого 2012 року №4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (ч. 4 ст. 9 Закону України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами 2 та 3 ст. 13ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), щодо якого ухвалено рішення про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровуваний), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду також вважає, що очевидна необхідність формування єдиної правозастосовної практики, щодо застосування статей 3, 16, 234 ЦК України з метою охорони прав та інтересів кредитора і забезпечення реальної можливості визнання недійсними договорів, вчинених на шкоду майновим правам та інтересам кредиторів, та для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень, а тому справа містить виключну правову проблему і її вирішення необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутні правові підстави для відступу від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі №306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц.

Так, колегія суддів у даній справі, що переглядається, враховує положення ст. 202 ЦК України, де визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст. 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у ст. 215 ЦК України.

Згідно зі ст. 717ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи, щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження №6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі №306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц не вбачає підстав для відступу від цих висновків.

Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичом з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 лютого 2021 року та 28 липня 2021 року у справі №754/5841/17, а також від 12 квітня 2023 року у справі №161/12564/21.

Колегією суддів встановлено, що 04 серпня 2022 року Київським апеляційним судом апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено. Рішення Баришівського районного суду Київської області від 11 березня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину легкового автомобіля марки «Mercedes-Benz Е-240», 2002 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , та автобуса марки «Mercedes-Benz Sprinter 313 CDI», 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , було скасовано. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину легкового автомобіля марки «Mercedes-Benz Е-240», 2002 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , та автобуса марки «Mercedes-Benz Sprinter 313 CDI», 2001 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 .

В лютому 2022 року ОСОБА_2 , на якого було оформлено право власності на вказані автомобілі, здійснив їх відчуження без отримання відповідного дозволу позивача.

Таким чином, рішенням Баришівського районного суду Київської області від 29 січня 2024 року у справі №355/246/23 позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 288600 грн. в якості відшкодування 1/2 частини спільного майна, відчуженого без її згоди.

18 березня 2024 року Баришівським ВДВС у Броварському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) було відкрито виконавче провадження НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа Баришівського районного суду Київської області від 29 січня 2024 року у справі №355/246/23 про стягнення з ОСОБА_2 288600 грн.

Проте, в ході виконавчого провадження було з`ясовано, що 16 вересня 2022 року відповідач ОСОБА_2 здійснив відчуження належного йому нерухомого майна, а саме: 1/2 частини кв. АДРЕСА_1 , шляхом її дарування своєму сину ОСОБА_3 .

Колегія суддів, приймаючи повністю доводи скаржника у справі, що переглядається, наголошує, що боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь свого сина після тривалого судового процесу, щодо поділу спільного майна та вчинення дій на перешкоджання захисту прав позивача (продаж автомобілів), діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.

Тобто, укладений відразу після ухвалення 04 серпня 2022 року постанови Київським апеляційним судом у справі №355/909/19 договір дарування частини квартири, яка могла бути реалізована в порядку примусового виконання рішення суду, є нічим іншим, як фраудаторним правочином, оскільки він був вчинений відповідачами на шкоду інтересам позивача.

Тож, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_2 було достеменно відомо про розгляд всіх вказаних вище судових справ, предмет позовів яких був направлений на поділ спільного майна подружжя та отримання належної компенсації вартості частки проданих автомобілів, а також враховуючи, що рішення Баришівського районного суду Київської області від 29 січня 2024 року у справі №355/246/23 ОСОБА_2 в апеляційній та касаційній інстанціях не оскаржувалось, що свідчить про відсутність наміру відповідача доводити відсутність у нього обов`язку з погашення боргу перед ОСОБА_1 в рамках правового поля, натомість, ОСОБА_2 вдався до вчинення правочину, який носить характер та ознаки фраудаторного, тобто, вчиненого на уникнення майнової відповідальності перед ОСОБА_1 , оскільки, станом на 11 листопада 2024 року по ВП НОМЕР_3 борг не сплачений, що істотно погіршує становище останньої, щодо фактичного виконання судового рішення про стягнення боргу, з метою свідомого приховання свого майна шляхом передачі права власності своєму синові.

Разом з цим колегія суддів наголошує, що цією постановою встановлено оспорюваний договір дарування, який укладений з метою уникнення ОСОБА_2 виконання рішення Баришівського районного суду Київської області від 29 січня 2024 року, оскільки за рахунок реалізації належного йому майна можливо було б частково або повністю погасити стягнуту суму боргу перед ОСОБА_1 .

Колегією суддів у даній справі враховано, що: договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника);

При задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування та його кваліфікацію як фраудаторного належить обґрунтовано вважати, що: приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договорів дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.

Підсумовуючи наведене та враховуючи надані скаржником докази, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для визнання договору дарування частини нерухомого майна ОСОБА_6 , укладеного на користь його сина ОСОБА_3 недійсним, у зв`язку з його фіктивністю на підставі ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень, щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судоверішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Згідно зі ст. 376ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Викладені у рішенні висновки не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та ухваленню нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщосуд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів.

З урахуванням того, що апеляційна скарга задоволена судом в повному обсязі, то з відповідачів на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір у розмірі 10338,56 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Баришівського районного суду Київської області від 24 лютого 2025 року скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Визнати недійсним договір дарування частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 16 вересня 2022 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 5169 (п`ять тисяч сто шістдесят дев`ять) грн. 28 коп. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 17 вересня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба