Справа № 307/3601/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 вересня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого Джуги С.Д.

суддів Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.

з участю секретаря судового засідання: Мочан М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 06 грудня 2024 року у складі судді Сас Л.Р., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа Бедевлянська сільська рада Тячівського району Закарпатської області про витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року позивач ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа Бедевлянська сільська рада Тячівського району Закарпатської області про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов мотивовано тим, що позивач, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Бедевля, і його батьками записані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Його батько ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 33 роки. Рішенням Тячівського районного народного суду від 25 листопада 1987 року, у справі №2-775/87 за позовом ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про реальний розподіл будинку, яке залишено без змін ухвалою Закарпатського обласного суду від 03 травня 1987 року, позов задоволено повністю та проведено розподіл жилого будинку по АДРЕСА_1 , виділено у власність та користування неповнолітньому ОСОБА_3 , матір`ю якого є ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_2 куди входить кухня 12, 9 м. кв та комора 5, 6 м.кв, що становить 1/3 частину жилого будинку.Вказане судове рішення мотивоване тим, що 07 червня 1982 року, після смерті ОСОБА_5 , залишився жилий будинок по АДРЕСА_1 , який був успадкований в рівних частках батьками покійного і неповнолітнім ОСОБА_3 , який є власником 1/3 частини жилого будинку. 1 березня 1983 року 2/3 частини цього будинку батьками ОСОБА_5 подаровані ОСОБА_7 .В свою чергу, додатковим рішенням Тячівського районного народного суду від 18 березня 1988 року, ухваленим в цій справі, вирішено виділити у власність та користування ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_3 , яка складається з веранди 7, 9 м.кв, жилої кімнати 16, 4 м.кв, жилої кімнати 16, 4 м. кв, що становить 2/3 житлового будинку.

Виконання робіт по переобладнанню будинку на дві квартири, а саме закладних дверей з коридору на кухню і з кухні в житлову кімнату, а також обладнання входу в квартиру через комору покладено на позивачку ОСОБА_8 .

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 88 ЦК УРСР (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), - основу особистої власності громадян становлять трудові доходи. Особиста власність громадян і право її спадкоємства охороняються державою.

Згідно ч. 1 ст. 101 цього ж Кодексу, в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його).

В свою чергу, ч. ч.1, 2 ст. 115 ЦК УРСР, встановлено, що кожний з учасників спільної часткової власності має право вимагати виділу своєї частки з спільного майна.

Якщо угоди про спосіб виділу не досягнуто, то за позовом будь-кого з учасників - майно ділиться в натурі, коли це можливо без нерозмірної шкоди для його господарського призначення. В противному разі власник, що виділяється, одержує грошову компенсацію.

Саме в такому порядку, ним? позивачем, набуто у власність індивідуально визначене майно - квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з кухні та комори, що становить 1/3 частину жилого будинку, розташованого по АДРЕСА_1 .

При цьому, законодавство України (Української УРСР), чинне на момент виникнення, у нього, ОСОБА_3 , права власності на спірне нерухоме майно, не передбачало обов`язкової реєстрації цього права та виникнення права з моменту такої реєстрації, тому відсутність державної реєстрації у цьому випадку не впливає на правовий статус зазначеного об`єкту нерухомості.

Про наявність, цивільного спору та зазначеного рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 суду від 1987 року, як і про наявність прав на нерухоме майно, йому, в силу малолітнього віку, на день прийняття рішення (8 років), не було відомо.

Водночас, після досягнення повноліття, а саме у 2000 році, він виїхав на заробітки в Одеську область, де залишився проживати аж до кінця 2022 року, що підтверджується довідкою Єреміївського старостинського округу Роздільнянської міської ради Роздільнянського району Одеської області № 409 від 21 червня 2023 року. За весь цей час, він практично не підтримував будь-яких відносин зі своїми родичами із с. Бедевля та жодного разу не приїжджав у вказаний населений пункт.

Однак, під час воєнних дій, в тому числі обстрілів Одеської області, його тітка, у кінці 2022 року, за допомогою соціальних мереж, відшукала його та за для безпеки запропонувала переїхати проживати до них додому в с. Бедевля. Після приїзду на Закарпаття, на початку 2023 року, від родичів дізнався, про наявність у нього прав на будинок, який належав його батьку.

Після чого він одразу звернувся до Тячівського районного суду, де 13 квітня 2023 року, отримав копії вказаних рішень суду.

В свою чергу, звернувшись за правою допомогою, отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якої домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване на підставі свідоцтва про право власності від 13 квітня 2010 року, в цілій частині за ОСОБА_7 .

На адвокатський запит, Бедевлянською сільською радою, 08 травня 2023 року надано копії рішення виконкому Бедевлянської сільської ради від 16 березня 2010 року № 10/11 «Про оформлення права власності на нерухоме майно» та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Бедевлянською сільською радою 13 квітня 2010 року.

Зі змісту рішення №10/11 від 16 березня 2010 року вбачається, що таке прийнято, зокрема на підставі Закону України «Про місцеве самоврядування» та Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, в порядку первинного оформлення права власності на нерухоме майно.

Вважає, що ОСОБА_7 незаконно оформив право власності в цілій частині на вказаний житловий будинок, а орган місцевого самоврядування необґрунтовано прийняв рішення про оформлення на нього права власності та видав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, не врахувавши всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, не дотримавшись необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, і яке безпосередньо стосувалося його, позивача, цивільних прав та інтересів.

Так, в результаті розгляду справи за позовом матері в його інтересах до його дядька ОСОБА_7 про реальний розподіл будинку, розділено жилий будинок по АДРЕСА_1 та виділено у власність та користування йому, ОСОБА_3 , квартиру АДРЕСА_2 , а ОСОБА_7 - квартиру АДРЕСА_4 , тобто внаслідок поділу утворено дві окремі квартири, в одному житловому будинку.

Як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи на спірне майно, ОСОБА_7 , 26 липня 1988 року, тобто майже одразу після набрання судовим рішенням про розподіл будинку, законної сили, безпідставно здійснив інвентаризацію житлового будинку, як єдиного об`єкту нерухомості, збудованого в 1968 році.

Згідно плану та експлікації внутрішніх площ до нього, такий складався з: веранди площею 6,5 м. кв; кухні площею 13,1 м. кв.; кладової площею 5,9 м. кв.; житлової кімнати площею 16,1 м. кв.; житлової кімнати площею 16,2 м. кв.

Таким чином, частини приміщення вказаного будинку під АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 площею 13,1 м. кв та 5,9 м. кв відповідно, практично співпадають з площами та назвами виділеної йому рішенням суду квартири АДРЕСА_2 до якої входять: кухня 12, 9 м. кв та комора 5, 6 м. кв, що становить 1/3 частину жилого будинку.

В свою чергу, частини приміщення будинку під АДРЕСА_2 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 практично співпадають з площами та назвами виділеної ОСОБА_7 , рішенням суду квартири АДРЕСА_4 , яка складається з веранди 7, 9 м. кв, жилої кімнати 16, 4 м. кв, жилої кімнати 16, 4 м. кв., що становить 2/3 житлового будинку.

Загальна площа, зазначених приміщень також відповідає, загальній площі 57,80 кв. м, вказаній у свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 13 квітня 2010 року, власником якого значиться ОСОБА_7 .

Тобто, з моменту виділення йому у власність нерухомого майна та подальшої його інвентаризації і до часу реєстрації права власності на нього, в цілому за ОСОБА_7 , таке не зазнало жодних змін у площі та конфігурації.

Довідкою Бедевлянської сільської ради № 662 від 08 травня 2023 року, підтверджується, що 30 жовтня 1996 року, внаслідок перейменування вулиць, адреса будівлі в АДРЕСА_1 , змінилась на адресу АДРЕСА_1 .

Обираючи спосіб захисту, порушеного права власності, позивач вказує на очевидну незаконність, прийнятого органом місцевого самоврядування, рішення про оформлення права власності на нерухоме майно, яке не належало ОСОБА_7 та подальшу видачу свідоцтва про право власності, а також реєстрацію такого права, однак з урахуванням наведених правових висновків, вважає, що їх оскарження та ймовірне скасування судом, не призведе до реального повернення майна, власнику позивачу у справі, а тому вважає за необхідне захистити свої права у спосіб витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння відповідача.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_7 помер.

Згідно відповіді Бедевлянської сільської ради №399 від 08 травня 2023 року, наданої на адвокатський запит, за даними погосподарських книг, у будинку за адресою АДРЕСА_8 , були зареєстровані ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (погосподарські книги №2 2006-2010 року, №4 2010-2015 року).

З довідки Бедевлянської сільської ради № 398 від 08 травня 2023 року, вбачається, що на момент смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , постійно проживала з ним за адресою АДРЕСА_9 дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Відтак, дружина померлого ОСОБА_7 , - ОСОБА_2 , в силу зазначених положень, вважається такою, що прийняла спадщину, а тому з урахуванням можливості спадкоємця реалізувати свої спадкові права ще до отримання свідоцтва про право на спадщину та державної реєстрації права власності, є носієм також і обов`язків пов`язаних з прийняттям спадщини та відповідно набувачем спірного майна, яке належало ОСОБА_7 .

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з параметрами пошуку за суб`єктом ОСОБА_3 , вбачається, що відомості про реєстрацію права власності на нерухоме майно, за вказаною особою, відсутні.

Беручи до уваги вищенаведене та те, що іншого власного житла не має, проживає у будинку родичів за адресою АДРЕСА_9 , а відповідач безпідставно володіє та користується виділеними йому у власність приміщеннями, змушений звернутися до суду за захистом права власності в судовому порядку.

Водночас, незважаючи на те, що судові рішення були прийняті у 1987 році, а право власності ОСОБА_7 оформлено у 2010 році, про що з урахуванням його проживання протягом понад 20 років, в іншій області, йому не було і не могло бути відомо, такі ним отримано: рішення суду 13 квітня 2023 року та відповідно свідоцтво про право власності 08 травня 2023 року, що підтверджується відповіддю Бедевлянської сільської ради на адвокатський запит, тому строк звернення до суду з позовом, в будь-якому випадку почався не раніше 08 травня.

Відтак вказаний позов подано вчасно, однак, якщо суд прийде до висновку про пропущення ним встановленого законом строку звернення до суду, то просив його поновити з вказаних підстав.У зв`язку із чим просив витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у його користь ОСОБА_3 , нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , що становить 1/3 частину жилого будинку по АДРЕСА_1 ; стягнути судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 2 629,98 грн.; витрати на виконання оцінки у розмірі 2 000 грн. та 8 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 06 грудня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у користь ОСОБА_3 , нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з кухні та комори, що становить 1/3 частину жилого будинку по АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 2 629,98 грн., вартістю виконання оцінки у розмірі 2 000 грн. та 8 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку із спливом строку позовної давності, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, вказано, що позивач не може витребувати квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з кухні та комори, що становить 1/3 частину жилого будинку по АДРЕСА_1 , оскільки для цього необхідно було здійснити переобладнання будинку і такі обов`язки рішенням суду покладено на матір позивача, яка їх не виконала до теперішнього часу та не цікавилася даним майном. Відповідачі у справі є добросовісними набувачами майна, так як чоловік відповідачки узаконив будинок ще у 2010 році, а позивач зобов`язаний був отримати інформацію про порушення свого права з цього періоду або приймати будь-які міри до виконання рішення суду ще раніше, у зв`язку із чим у позові необхідно відмовити, застосувавши строк позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Сторони у судове засідання не з`явилися. Про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені.

Колегія суддів на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

У відповідності до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Бедевля Тячівського району Закарпатської області і його батьками є : ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а. с. 9).

Батько позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що вбачається із свідоцтва про смерть (а.с. 10).

Рішенням Тячівського районного народного суду від 25 листопада 1987 року, у цивільній справі № 2-775/87 за позовом ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про реальний розподіл будинку, залишеним без змін ухвалою Закарпатського обласного суду від 03 травня 1987 року, позов задоволено повністю; проведено розподіл житлового будинку по АДРЕСА_1 ; виділено у власність та користування неповнолітньому ОСОБА_3 , матір`ю якого є ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_2 , до складу якої входить кухня 12.9 м.кв. та комора 5.6 м.кв., що становить 1/3 частину жилого будинку (а. с. 11-12, 15).

Вказане судове рішення мотивоване тим, що 07 червня 1982 року, після смерті ОСОБА_5 залишився жилий будинок по АДРЕСА_1 , який був успадкований в рівних частках батьками покійного і неповнолітнім ОСОБА_3 , який є власником 1/3 частини жилого будинку. 1 березня 1983 року 2/3 частини цього будинку батьками ОСОБА_5 подаровані ОСОБА_7 ( а.с. 11-12).

Із додаткового рішення Тячівського районного народного суду від 18 березня 1988 року, ухваленого у цій справі, слідує, що виділено у власність та користування відповідачу ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_3 , яка складається з веранди 7.9 м.кв., жилої кімнати 16.4 м. кв., жилої кімнати 16.4 м.кв., що становить 2/3 житлового будинку. Виконання робіт по переобладнанню будинку на дві квартири, а саме закладних дверей з коридору на кухню і з кухні в житлову кімнату, а також обладнання входу в квартиру через комору покладено на позивачку ОСОБА_8 (а. с. 13-14).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім цього, законодавство України (Української УРСР), чинне на момент виникнення у ОСОБА_3 права власності на спірне нерухоме майно, не передбачало обов`язкової реєстрації цього права та виникнення права з моменту такої реєстрації, тому відсутність державної реєстрації у цьому випадку не впливає на правовий статус зазначеного об`єкту нерухомості (подібна за змістом правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року по справі № 19/028-10/13, провадження № 12-158гс19).

Із рішення виконкому № 10/11 Бедевлянської сільської ради від 16 березня 2010 року слідує, що розглянувши заяву про оформлення права власності на нерухоме майно житловий будинок з надвірними спорудами, яке належить ОСОБА_7 , виконком Бедевлянської сільської ради на підставі Закону України «Про місцеве самоврядування» та Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року, вирішив оформити право власності на нерухоме майно житловий будинок з надвірним спорудами по АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 в цілому (а.с. 22).

Із свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Бедевлянської сільської ради видно, що житловий будинок АДРЕСА_1 16 березня 2010 року в цілому зареєстровано за ОСОБА_7 (а. с. 21).

Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно видно, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) від 13 квітня 2010 року, виданого виконкомом Бедевлянської сільської ради, в цілій частині за ОСОБА_7 ( а.с. 17-18).

Із довідки, виданої виконавчим комітетом Бедевлянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області 08 травня 2023 року № 662 відомо, що згідно рішення про перейменування вулиць у с. Бедевля від 30 жовтня 1996 року адреса будівлі у АДРЕСА_1 , змінилася на адресу: АДРЕСА_1 (а. с. 19).

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції правильно установив, що ОСОБА_7 незаконно оформив право власності вцілому на вказаний житловий будинок, а орган місцевого самоврядування неправомірно прийняв рішення про оформлення на нього права власності та видав свідоцтво про право власності на нерухоме майно, та порушив законні права та інтереси позивача.

Із свідоцтва про смерть слідує, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 26).

Згідно статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною першою статті 1268 ЦК України, передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України, передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України (Постанова Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц).

Згідно відповіді Бедевлянської сільської ради №399 від 08 травня 2023 року, за даними погосподарських книг, у будинку за адресою АДРЕСА_8 , були зареєстровані ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (погосподарські книги №2 2006-2010 року, №4 2010-2015 року) ( а.с. 27).

З довідки Бедевлянської сільської ради №398 від 08.05.2023 року, вбачається, що на момент смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_9 постійно проживала з ним за адресою АДРЕСА_9 дружина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (а. с. 28).

Положеннями ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відтак, дружина померлого ОСОБА_7 - ОСОБА_2 , в силу зазначених положень, вважається такою, що прийняла спадщину, а тому з урахуванням вищенаведених висновків Верховного Суду щодо можливості спадкоємця реалізувати свої спадкові права ще до отримання свідоцтва про право на спадщину та державної реєстрації права власності, є носієм також і обов`язків пов`язаних з прийняттям спадщини та відповідно набувачем спірного майна, яке належало померлому ОСОБА_7 .

Крім цього, із відповіді приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу від 28 листопада 2023 року відомо, що заяву після смерті ОСОБА_7 подала також ОСОБА_1 (а.с. 73).

Згідно з положеннями ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині другій статті 16 ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав, які можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав.

Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми права у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 р. у справі № 338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та інших звернуто увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним та ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Згідно сформованої Великою Палатою Верховного Суду практики, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Таким чином, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване (п. п. 10.7-10.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року по справі № 19/028-10/13, провадження № 12-158гс19).

Також, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача, постанова від 21 серпня 2019 року № 911/3681/17.

Відповідно до правового висновку у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, висловленого Великою Палатою Верховного Суду, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (п.86).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.

Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Суд першої інстанції правильно урахував та застосував вищевказані норми права і дійшов правильного висновку, що рішення про оформлення права власності на нерухоме майно, яке не належало ОСОБА_7 та видача свідоцтва про право власності, прийняті і вчинені органом місцевого самоврядування є очевидно незаконними, та обгрунтовано захистив порушені права позивача, задовольнивши його вимоги про витребування із чужого незаконного володіння відповідачів 1/3 частини квартири, що є ефективним і достатнім способом захисту порушеного права, який забезпечує повністю відновлення порушеного права власника, у якого вибуло майно з володіння поза його волею, та відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.

Доводи апеляційної скарги даних висновків не спростовують.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляції, що позивач не може витребувати належне йому майно без необхідного здійснення переобладнання будинку, оскільки у рішенні суду від 25.11.1987 року вказано конкретну частку будинку та її складові, а саме до неї входить кухня 12.9 м.кв. та комора 5.6 м.кв., що становить 1/3 частину жилого будинку, який не зазнав будь-яких змін площ та конфігурацій, забережений у первинному стані, що підтверджується доданими до позовної заяви матеріалами інвентаризації.

Не можуть бути взяті до уваги доводи апеляційної скарги про пропущення позивачем строків позовної давності, оскільки такі не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Із копій рішення Тячівського народного суду від 25 листопада 1987 року, копії додаткового рішення Тячівського районного народного суду від 18 березня 1988 року та копії постанови Закарпатського обласного суду від 03 травня 1988 року видно, що їх копії позивач отримав 13 квітня 2024 року.

Із відповіді Бедевлянської сільської ради, наданої на адвокатський запит видно, що 08 травня 2023 року представник позивача адвокат Полгар М.З. отримав копію свідоцтва про право приватної власності, виданого Бедевлянською сільською радою 13 квітня 2010 року № 709 та копію витягу з рішення виконкому Бедевлянської сільської ради від 16 березня 2010 року № 10/11 «Про оформлення права власності на нерухоме майно».

На день ухвалення рішення суду від 25листопада 1987 року позивач був особою малітнього віку (8 років), не міг знати і не знав ні про дане рішення, ні про наявність у нього прав на нерухоме майно, а також про рішення виконкому Бедевлянської сільської ради від 16 березня 2010 року № 10/11, свідоцтва про право приватної власності від 13 квітня 2010 року № 709, оскільки із 2000 року виїхав до Одеської області, де проживав до кінця 2022 року, що не оспрюється відповідачми. Після приїзду у Закарпаття на початку 2023 року від родичів йому стало відомо про наявність у нього прав на нерухоме майно - на будинок, що належав його батьку. Таким чином про наявність порушеного права позивач довідався у травні 2023 року, а у 05.09.2023 року звернунувся до суду із даним позовом, а тому позивач звернувся до суду із позовом в межах визначеного законом строку, та не пропустив його.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно і всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну правову оцінку та правомірно задовольнив заявлений позов.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування не має.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 06 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 16 вересня 2025 року.

Головуючий:

Судді: