ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 295/8769/18

провадження № 61-3990св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 вересня 2020 року у складі судді Перекупки І. Г. та постанову Житомирського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року у складі колегії суддів Талько О. Б, Шевчук А. М., Коломієць О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів.

Позов обґрунтований тим, що 16 грудня 2011 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - AT «Укрсоцбанк»), та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 281СІ1, відповідно до умов якого ОСОБА_2 було надано на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 200 000,00 грн на споживчі потреби.

На забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором 16 грудня 2011 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 281СІ1/заст, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок літ. «А», дерево, обкладено цеглою, загальною площею 168,2 кв. м, житловою площею 75,5 кв. м, до житлового будинку належать: гараж з погребом літ. «Б», сарай літ «В»,

огорожа № 1-2; земельну ділянку площею 725 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 810136300:03:29:0109.

Позичальник ОСОБА_2 зобов`язання належним чином не виконував, у результаті чого станом на 25 травня 2018 року заборгованість за кредитом становить 166 666,70 грн, за відсотками 180 091,36 грн.

Позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на житловий будинок та земельну ділянку шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності / незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 грудня 2011 року № 281СІ1, яка на 25 травня 2018 року становить 385 817,93 грн.

На підставі заяви AT «Укрсоцбанк», яке є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 20 листопада 2019 року залучено до участі у справі замість AT «Укрсоцбанк», його правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - AT «Альфа-Банк»).

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14 вересня 2020 року, з урахуванням ухвал про виправлення описки від 24 вересня 2020 року та від 07 грудня 2020 року, позовні вимоги AT «Укрсоцбанк», правонаступником якого є AT «Альфа-Банк», задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 грудня 2011 року № 281СІ1, яка на 25 травня 2018 року становить 385 817,93 грн, та складається з: заборгованості за кредитом - 166 666,70 грн; заборгованості за відсотками - 175 435,81 грн; розмір інфляційних витрат за кредитом - 13 067,65 грн; розмір інфляційних витрат за відсотками - 20 411,72 грн, звернено стягнення на предмети іпотеки, яким є: житловий будинок та земельна ділянка, шляхом проведення електронних торгів згідно з Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що оскільки позичальник ОСОБА_2 порушив свої зобов`язання за кредитним договором, виконання яких забезпечене договором іпотеки від 16 грудня 2011 року, то позивач як іпотекодержатель набув право на звернення стягнення на передане ОСОБА_1 в іпотеку майно шляхом його продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження на підставі статті 33 Закону України «Про іпотеку».

Суд не взяв до уваги доводи відповідача щодо спливу позовної давності для звернення до суду з цими вимогами, оскільки здійснюючи платежі та подаючи заяви до банку щодо врегулювання заборгованості, позичальник визнавав свої зобов`язання, чим переривав позовну давність, а відповідно заявлення відповідачем про її застосування є безпідставним.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 10 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 вересня 2020 року в частині визначення загальної суми заборгованості за кредитним договором змінено суму заборгованості за кредитним договором з 385 817,93 грн до 294 668,68 грн, суму заборгованості за відсотками з 180 091,36 грн до 98 440,21 грн, розмір інфляційних витрат за кредитом з 13 167,65 грн до 14 638,61 грн, розмір інфляційних витрат за відсотками з 20 411,72 грн до 14 923,16 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд керувався тим, що визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції не врахував, що нарахування кредитором відсотків за підвищеною ставкою відбулося з порушенням вимог статті 1056-1 ЦК України та пункту 2.7 кредитного договору. Крім того, розмір заборгованості за відсотками в сумі 180 091,36 грн кредитор визначив за період з 16 грудня 2011 року до 25 травня 2018 року. Разом з тим, 12 червня 2017 року кредитор направив позичальнику та майновому поручителю вимогу про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, чим змінив строк дії кредитного договору, а тому втратив право нараховувати відсотки після зміни строку договору після 13 червня 2017 року. Отже, до розміру заборгованості не підлягають зарахуванню відсотки, що нараховані позивачем за період з 13 червня 2017 року до 25 травня 2018 року.

Крім того, суд врахував те, що останній платіж за тілом кредиту та за відсотками ОСОБА_2 здійснив 15 березня 2013 року. Оскільки за умовами пункту 4.4 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив на 91-й день після порушення строків сплати боргу за тілом кредиту та відсотками, то після зміни строку виконання зобов`язання (16 липня 2013 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.4 кредитного договору позичальник зобов`язаний був повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що банком не пропущено позовну давність для звернення до суду з цим позовом.

Постановою Верховного Суду від 10 серпня 2022 року постанову Житомирського апеляційного суду від 10 серпня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційний суд зазначив, що суд апеляційної інстанції, врахувавши надіслану кредитодавцем позичальнику та іпотекодавцю вимогу про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором від 12 червня 2017 року, дійшов висновку про те, що банк змінив строк дії кредитного договору, а тому втратив право нараховувати відсотки після зміни строку договору, а саме з 13 червня 2017 року.

Однак суд апеляційної інстанції, врахувавши те, що останній платіж за тілом кредиту та за відсотками ОСОБА_2 здійснив 15 березня 2013 року, а також те, що за умовами пункту 4.4 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив на 91-й день після порушення строків сплати боргу за тілом кредиту та відсотками, дійшов іншого висновку, що строк дії виконання зобов`язання настав 16 липня 2013 року, та виснував про те, що після зміни строку виконання зобов`язання (16 липня 2013 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.4 кредитного договору позичальник зобов`язаний був повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати.

Тобто суд апеляційної інстанції, змінюючи суму заборгованості, встановивши, що банк втратив право нараховувати відсотки після зміни строку договору, однак не встановив, з якої саме дати було змінено строк дії договору та з якої саме дати банк втратив таке право.

Направляючи справу на новий апеляційний розгляд, касаційний суд зазначив, що апеляційному суду необхідно встановити, коли саме змінено строк дії кредитного договору та коли банк втратив право нараховувати відсотки за кредитним договором, з урахуванням встановлених обставин зробити перерахунок заборгованості, в рахунок якої необхідно звернути стягнення.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 вересня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 281СІ1 від 16 грудня 2011 року, у розмірі 232 228,84 грн, яка виникла станом на 25 травня 2018 року та складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 150 649,11 грн; заборгованості за відсотками у сумі 54 664,47 грн; 19 749,11 грн інфляційних нарахувань за прострочення сплати кредиту, а також 7166,15 грн інфляційних нарахувань за несвоєчасну сплату відсотків, звернуто стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок, загальною площею 168,2 кв. м, житловою площею 75,5 кв. м, а також земельну ділянку площею 725 кв. м ( кадастровий номер :03:029:0109), які розташовані в АДРЕСА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів, у межах процедури, визначеної Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для звернення стягнення на іпотечне майно, оскільки позичальник не виконував умови кредитного договору щодо повернення тіла кредиту та сплати відсотків.

Разом із тим, дійшов висновку, що останній платіж за тілом кредиту був здійснений 15 березня 2013 року. Відтак, враховуючи положення пункту 4.4 кредитного договору, строк користування кредитом вважається таким, що сплив на 91-й день після порушення строків сплати боргу, тобто 16 червня 2013 року. Отже, саме із цієї дати розпочинається перебіг позовної давності та припиняється право банку нараховувати відсотки за користування кредитом.

Звернення позичальника до банку із заявами про реструктуризацію боргу свідчить про переривання позовної давності.

Наявний у матеріалах справи розрахунок містить інформацію про те, що після зміни строку кредитування банк продовжував нараховувати відсотки, що не узгоджується з вимогами законодавства.

Загальний розмір відсотків, сплачених відповідачем після закінчення строку кредитування, становить 16 017,59 грн. Оскільки вказані кошти неправомірно зараховувались на погашення заборгованості за відсотками, цю суму слід врахувати при визначенні розміру боргу за тілом кредиту.

Таким чином, розмір заборгованості за тілом кредиту становить 150 649,11 грн (166 666,70 грн - 16017,59 грн).

Розмір заборгованості за відсотками, нарахованими до 16 червня 2013 року, становить 54 664,47 грн.

Сукупний індекс інфляції за період з 01 травня 2017 року по 30 квітня 2018 року становить 113,109 %.

Отже, інфляційні втрати у зв`язку з порушенням строку повернення кредиту складають 19 749,11 грн (150 649,11 грн х 113,109 % - 150 649,11 грн).

Інфляційні втрати у зв`язку з несвоєчасною сплатою процентів - 7 166,15 грн (54 664,47 грн х 113,109 % - 54 664,47 грн).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 14 вересня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким у рахунок погашення заборгованості за договором кредиту від 16 грудня 2011 року № 281СІ01 у розмірі 122 666,70 грн, яка виникла станом на 25 травня 2018 року та складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 122 666,70 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок та земельну ділянку, шляхом проведення прилюдних торгів, у межах процедури, визначеної Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності / незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована застосуванням в оскаржуваних рішеннях норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1174цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 753/21547/14-ц та постановах Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 757/30494/15-ц, від 26 червня 2020 року у справі № 905/21/19, від 24 вересня 2020року у справі № 915/2095/19.

Заявник зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно розраховано заборгованість за кредитним договором.

З розрахунку кредитної заборгованості, що долучений позивачем до позовної заяви, вбачається, що позичальником з січня 2013 року зобов`язання з повернення тіла кредиту не виконувались у повному обсязі, а в сплаті відсотків з 15 березня 2013 року до 20 лютого 2017 року була перерва, з 20 лютого 2017 року до 27 грудня 2017 року сплачено позичальником на погашення відсотків 44 000,00 грн, по 4 000,00 грн в місяць, а не 16 017,59 грн, як помилково зазначив суд апеляційної інстанції в постанові.

У пункті 4.4 кредитного договору міститься положення про те, що у разі невиконання позичальником обов`язків, визначених в пунктами 3.3, 3.3.8 протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив. Отже, термін користування кредитом є таким, що настав 16 квітня 2013 року.

Позичальником сплачено відсотки за користування кредитом після 20 лютого 2017 року на суму 44 000,00 грн. Таким чином зазначена сума має бути зарахована на зменшення заборгованості за тілом кредиту, внаслідок чого остаточна сума боргу за тілом кредиту буде становити 122 666,70 грн, а не 150 649,11 грн, як зазначено апеляційним судом.

Крім того, нарахування інфляційних втрат має проводитись тільки за тілом кредиту за період 2017-2018 роки із врахуванням внесених позичальником сум на погашення відсотків. Такий розрахунок інфляційних втрат не був наданий позивачем ні в судах першої, ні апеляційної інстанцій, суди не врахували цю обставину, тому в задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат слід відмовити за безпідставністю.

Аргументи інших учасників справи

У червні 2023 року AT «Альфа-Банк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просило відмовити у її задоволенні. Вказує, що є помилковими твердження відповідача з приводу того, що оскільки в межах позовної давності останній платіж за кредитним договором був здійснений 15 січня 2013 року, то у квітні 2013 року змінилася кінцева дата погашення кредиту з 15 грудня 2018 року до 15 квітня 2013 року, а відповідно з 16 квітня 2013 року починається перебіг позовної давності на вимогу про стягнення заборгованості. Крім того, здійснюючи платежі та подаючи заяви до банку щодо врегулювання заборгованості позичальник визнавав свої зобов`язання, чим переривав позовну давність, а відповідно подання відповідачем заяви про її застосування є безпідставним.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У червні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

16 грудня 2011 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір кредиту № 281СІ1, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 200 000,00 грн на строк до 15 грудня 2018 року.

Відповідно до умов кредитного договору сторони встановили як строк дії договору (пункт 1.1.1 договору), так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням заборгованості (пункти 1.1.1, 2.4 договору).

Відповідно до підпункту 3.2.3 пункту 3.2 кредитного договору кредитор має право вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів, сплати комісії та можливих штрафних санкцій у разі затримання позичальником сплати кредиту (частини кредиту) та / або процентів щонайменше на три календарні місяці.

Відповідно до підпункту 3.3.14 пункту 3.3 кредитного договору позичальник зобов`язаний протягом 60-ти календарних днів з дати одержання письмового повідомлення кредитора, достроково повернути в повному обсязі кредит, нараховані проценти, комісії, а також можливо штрафні санкції (пеню, штраф) у випадку, передбаченому, зокрема пунктом 3.2.3 кредитного договору.

Відповідно до підпунктів 3.3.7, 3.3.8 пункту 3.3 кредитного договору позичальник зобов`язаний забезпечувати оплату процентів за використання кредиту в порядку та в розмірі, визначеному пунктами 1.1,2.4,2.7 цього договору, та комісії в розмірах та в порядку, передбачених цим договором; забезпечувати своєчасне та в повному обсязі погашення кредиту із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими тарифними санкціями в порядку, визначеному пунктами 1.1,2.4 цього договору.

У пункті 4.4 кредитного договору сторони погодили, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених підпунктами 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше ніж 90 (дев`яносто) календарних днів, строк користування кредитним договором вважається таким, що сплив.

Згідно з пунктом 7.2 кредитного договору всі повідомлення за кредитним договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом за зазначеними адресами сторін, або вручені особисто під розписку про отримання. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися: у випадку надіслання рекомендованим листом - дата поштового штемпеля відділу зв`язку одержувача.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 16 грудня 2011 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 281СІ1/заст, предметом якого є спірний житловий будинок та земельна ділянка.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором від 16 грудня 2011 року № 281СІ1 станом на 25 травня 2018 року у нього утворилась заборгованість у розмірі 385 817,93 грн, яка включає: заборгованість за кредитом - 166 666,70 грн; заборгованість за відсотками - 180 091,36 грн; розмір інфляційних витрат за кредитом - 17 075,28 грн; розмір інфляційних витрат за відсотками - 21 984,59 грн.

12 червня 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» направило на адресу ОСОБА_2 та адреси ОСОБА_1 вимоги про усунення порушень та добровільне виселення, в яких проінформовано про розмір заборгованості за кредитним договором, що на 25 травня 2017 року становить 456 376,05 грн, попереджено про намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання вимоги. Крім того, повідомлено, що у разі неусунення порушень основного зобов`язання ПАТ «Укрсоцбанк» вимагає добровільно звільнити всіма мешканцями житлове приміщення, яке є предметом іпотеки.

25 серпня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. вчинено виконавчий напис за № 17265 щодо звернення стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 168,2 кв. м, житловою площею 75,5 кв. м, гараж з погребом літ. «Б», сарай літ «В», огорожа № 1-2, земельну ділянку площею 725 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 810136300:03:29:0109. За рахунок коштів, отриманих від реалізації предмету іпотеки, задовольнити вимоги стягувача у розмірі заборгованості, що виникла в наслідок невиконання боржником умов кредитного договору за період з 20 квітня 2017 року до 25 травня 2017 року, в сумі 342 102,51 грн.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 16 вересня 2019 року у справі № 295/4839/18 вказаний виконавчий напис від 25 серпня 2017 року № 17265 визнано таким, що не підлягає виконанню.

Згідно з довідкою від 14 травня 2018 року № 04.22-07/5632 станом на 14 травня 2018 року ОСОБА_2 в період з 16 грудня 2011 року до 13 травня 2018 року сплачено всього 123 917,88 грн заборгованості за кредитним договором № 281СІ1, з якої 33 333,30 грн - заборгованість за кредитом та 90 584,58 грн - заборгованість за відсотками за кредитом.

Останній платіж за тілом кредиту та за відсотками ОСОБА_2 здійснив 15 березня 2013 року.

24 листопада 2015 року, 07 квітня 2016 року та 18 жовтня 2016 року відповідач звертався до начальника управління примусового погашення заборгованості банку про реструктуризацію заборгованості за договором кредиту від 16 грудня 2011 року № 281СІ1 та з проханням пролонгації вказаного договору на 7 років, встановленням відсоткової ставки на перший рік реструктуризації на рівні 10,1 % річних, з другого року відсоткову ставку встановити на рівні 19,9 % річних та сплати прострочених відсотків з другого року до кінця дії договору.

21 грудня 2018 року ОСОБА_1 під час розгляду справи звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статей 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Згідно зі статтею 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором та пені припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 роке у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц).

Суд апеляційної інстанції встановив, що сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення.

27 березня 2013 року позичальник здійснив останній платіж у розмірі 7 000,00 грн.

Апеляційний суд, установивши, що останній платіж за тілом кредиту був здійснений 15 березня 2013 року, з урахуванням пункту 4.4 кредитного договору, згідно з яким строк користування кредитом вважається таким, що сплив на 91 день після порушення строків сплати боргу за тілом кредиту та відсотками, дійшов обґрунтованого висновку, що строк виконання зобов`язання за договором кредиту настав 16 червня 2013 року.

З урахуванням викладеного апеляційний суд правильно відмовив у стягненні відсотків після вказаної дати, вказавши, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти та пеню на підставі кредитного договору.

Отже, колегія суддів апеляційного суду виконала вказівки Верховного Суду, зазначені в постанові від 10 серпня 2022 року, якою скасовано постанову Житомирського апеляційного суду від 10 серпня 2021 року.

Апеляційний суд, з урахуванням вказівок Верховного Суду, які є обов`язковими для виконання при новому розгляді справи відповідним судом, (частина перша статті 417 ЦПК України), надав оцінку правильності розміру заборгованості за кредитним договором, установив період нарахованих процентів за користування кредитними коштами, з`ясував питання щодо позовної давності та дійшов обґрунтованого висновку, що розмір кредитної заборгованості становить 232 228,84 грн.

Доводи касаційної скарги є безпідставними, вони спростовуються фактичними обставинами справи та наведеними нормами права, а тому відхиляються Верховним Судом. Такі доводи зводяться до незгоди з висновками суду по суті вирішення спору, а вказане не може бути правовою підставою для скасування законного та обґрунтованого судового рішення.

У касаційній скарзі заявник посилається на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах, зазначених у доводах касаційної скарги, на підставі яких відкрито касаційне провадження.

Щодо визначення подібності правовідносин, то Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10, провадження

№ 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі

№ 6-1174цс16 викладено такий висновок, що якщо сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів, усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, і позичальник повинен звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права протягом трьох років саме від цієї дати.

У постанові Верховного Суду України від 07 грудня 2016 року у справі № 753/21547/14-ц заначено, що оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено, то через 90 днів після сплати боржником останнього платежу в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 28 листопада 2014 року, тобто зі спливом позовної давності.

У постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 757/30494/15-ц зазначено, що «сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів. Суди встановили, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 здійснила 10 вересня 2009 року, а тому за визначенням пункту 4.5 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто з 11 грудня 2009 року. Після зміни строку виконання зобов`язання (11 грудня 2009 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів не мали правового значення, оскільки за вимогою пункту 4.5 договору позичальник був зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати, й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 11 грудня 2009 року не підлягали виконанню».

У постановах Верховного Суду від 26 червня 2020 року у справі № 905/21/19 та від 24 вересня 2020року у справі № 915/2095/19 вказано, що «при зменшенні суми боргу, внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці). при зменшенні суми боргу, внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці)».

Доводи касаційної скарги про неврахування висновків, викладених у вказаних постановах Верховного Суду України та Верховного Суду, колегія суддів відхиляє, оскільки вони стосуються застосування окремих норм матеріального та процесуального права у правовідносинах, які не є релевантними.

Висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються із судовою практикою Верховного Суду, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги.

Застосовані апеляційним судом правові позиції є релевантними, а судова практика Верховного Суду з указаного питання є сталою та сформованою. У кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права при дослідженні доказів, Верховний Суд вважає необґрунтованими, оскільки суд надав оцінку доказам відповідно до положень статті 89 ЦПК України.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Житомирського апеляційного суду від 21 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк