Справа № 740/1207/25
Провадження № 2/740/928/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2025 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі

головуючого судді Шевченко І. М.,

за участі секретаря судового засідання Кот В. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданим представником адвокатом Івашком Володимиром Володимировичем, до Лосинівської територіальної громади в особі Лосинівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності,

установив:

У березні 2025 року представник позивачки звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив: визнати за позивачкою право власності на 1/2 частку в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за позивачкою право власності за набувальною давністю на 1/2 частку в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сім`я позивачки проживала в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно зі свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок, виданим Виконавчим комітетом Лосинівської селищної Ради народних депутатів 27 січня 1988 року, 1/2 частини вищевказаного будинку з господарськими будівлями та спорудами належить до колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Станом на 15 квітня 1991 року членами сім`ї голови колгоспного двору були: ОСОБА_4 батько позивачки, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_6 мати позивачки, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_7 брат позивачки, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_2 невістка; ОСОБА_8 племінниця позивачки. За життя батько позивачки ОСОБА_4 склав заповіт, згідно з яким все своє майно заповів ОСОБА_1 , яка в установленому законом порядку прийняла спадщину. Зокрема, на її ім`я видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки. Позивачка звернулася до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак приватним нотаріусом відмовлено у вчиненні вищевказаної нотаріальної дії з підстав, що вищевказаний будинок належить колгоспному двору, у зв`язку з чим неможливо встановити належність нерухомого майна спадкодавцеві. Треті особи у справі не виявляють бажання скористатися правом на частку в житловому будинку і бажають, щоб їхні частки були враховані при визнанні права власності за позивачкою. Крім того, інша 1/2 частка будинку не зареєстрована, причини відсутності правовстановлюючих документів на цю частку будинковолодіння позивачці невідомі. Ця частка є безтитульною. Вступивши в спадщину в 2013 році після смерті батька, позивачка фактично прийняла все домоволодіння, користується ним більше 10 років.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 13 березня 2025 року вказану позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 24 березня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 24 квітня 2025 року 12-00 год.

У подальшому підготовче засідання відкладено на 21 травня 2025 року 08-30 год.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 травня 2025 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду на 10 липня 2025 року 09-00 год.

У подальшому судове засідання відкладено на 10 вересня 2025 року 09-30 год.

У судове засідання учасники справи не з`явилися.

Представник позивачки адвокат Івашко В. В. подав до суду заяву про розгляд справи за його та позивачки відсутності, позов підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача Стрілець А. О. подав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

У матеріалах справи містяться заяви третіх осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в яких вони просили проводити судові засідання без їхньої участі, не заперечували проти задоволення позову.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, кожного окремо та в сукупності, керуючись законом і своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов таких висновків.

Судом установлено, що згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого повторно, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 5 зворот).

Відповідно до копії свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 27 січня 1988 року, виданого Виконавчим комітетом Лосинівської селищної Ради народних депутатів, 1/2 частина жилого будинку з приналежними будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_5 (а. с. 80).

Згідно з довідкою від 27.07.2025 № 02042, виданою КП «Ніжинське МБТІ», житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві приватної власності за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_5 , на 1/2 частину на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок, виданого Виконавчим комітетом Лосинівської селищної ради 27.01.1988 на підставі рішення від 27.01.1988 № 3 (а. с. 23).

До позовної заяви додано довідку про технічний стан нерухомого майна від 06.12.2024 № 725, зі змісту якої вбачається, що станом на 31.12.2012 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 27.01.1988, виданого Виконавчим комітетом Лосинівської селищної Ради народних депутатів, частки ціла (а. с. 13), а також технічний паспорт на житловий будинок садибного типу за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зазначено, що вищевказане будинковолодіння є колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_5 , частка ціла (а. с. 7).

Станом на 15.04.1991 у будинковолодінні за адресою: АДРЕСА_1 , проживали: ОСОБА_4 член колгоспного двору; ОСОБА_6 дружина; ОСОБА_7 син; ОСОБА_2 невістка; ОСОБА_9 онука, що підтверджується довідкою від 04.08.2016 № 886, виданою селищним головою Лосинівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області (а. с. 26).

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а. с. 20).

Згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 5).

З копії спадкової справи, заведеної до майна ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , вбачається, що спадщину після її смерті прийняв її чоловік ОСОБА_4 , який 26 липня 2010 року звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 10).

Батьками позивачки, яка після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_10 », є ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 (а. с. 23 зворот).

Відповідно до довідки від 21.07.2016 № 830, виданої селищним головою Лосинівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області ОСОБА_11 , на день смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; разом з ним на день смерті та протягом шести місяців з дня смерті за вищевказаною адресою ніхто не проживав та не був зареєстрований (а. с. 25).

Згідно з копією заповіту від 08 лютого 2011 року, посвідченого секретарем Лосинівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області Кошарною Н. А., ОСОБА_4 все своє майно, де б воно не було, з чого б воно не складалося і взагалі все те, що йому належатиме на день смерті і на що за законом він матиме право, заповідав свій дочці ОСОБА_1 (а. с. 57).

Як убачається з копії спадкової справи, заведеної до майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадщину після його смерті прийняла дочка ОСОБА_1 .

На ім`я позивачки видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , (а. с. 19, 20 зворот, 21 зворот).

Постановою приватного нотаріуса Ніжинського районного нотаріального округу Чернігівської області Голік Л. В. від 22.08.2022 № 96/02-31 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки будинок належить колгоспному двору, у зв`язку з чим неможливо встановити належність нерухомого майна спадкодавцеві (а. с. 21, 22 зворот).

Відповідно до ч. 1 ст. 120 Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК УРСР) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі Вказівки № 69).

За змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Відповідно до абз. 2 п. 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників.

Після введення в дію Закону України «Про власність» 15 квітня 1991 року у всіх членів колгоспного двору виникло право власності на все його майно в рівних частинах, в тому числі і на будинок з господарськими спорудами, які відносилися до цього колгоспного двору.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Указана норма встановлює об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушені, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України, згідно з якою кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що рівною мірою означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як передбачено ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 321 ЦК України регламентовано, що п раво власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Отже, відповідно до законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин, розмір часток членів двору визначався виходячи з рівності всіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Тобто всі члени колгоспного двору, які станом на 15 квітня 1991 року проживали в будинку, мали рівні частки незалежно від того, хто значився головою колгоспного двору і на чиє ім`я видано свідоцтво про право власності на житловий будинок.

Разом з цим, як убачається з матеріалів справи, станом на 15 квітня 1991 року ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_12 не втратили права на вказане будинковолодіння, їхні частки є рівними.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном-протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

У постанові від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена, як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України, добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Відповідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 28.04.2020 у справі № 552/1354/18, позов про визнання права власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого не відомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем й у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2022 року, справа № 547/200/21).

Набуття особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх передбачених законом умов. При цьому самі лише ознаки відкритості та безперервності користування спірною часткою в будинковолодінні, за відсутності ознаки добросовісності, не є достатніми підставами для набуття права власності на нерухоме майно за правилами статті 344 ЦК України.

Згідно зі ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадком.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

За теоретичним визначенням «відповідач» це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Отже, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності відомостей про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

З огляду на зазначене визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Подаючи позов до Лосинівської територіальної громади в особі Лосинівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області, позивачка просила визнати за нею право власності на 1/2 частку в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на 1/2 частку в цьому самому житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами - за набувальною давністю.

Однак, як установив суд на підставі наявних у справі доказів, указаний будинок має статус колгоспного двору, усі члени якого мають рівні частки. При цьому матеріали справи містять відомості щодо членів колгоспного двору, яких позивачка не просила залучити відповідачами, а суд позбавлений можливості за відсутності клопотання позивачки, інтереси якої представляє професійний адвокат, самостійно здійснити заміну відповідача.

Батько позивачки ОСОБА_4 не був і не є одноосібним власником указаної частки будинковолодіння, оскільки в силу закону інші члени колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року теж набули у власність рівноправну частку в спірному нерухомому майні.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки позов подано до неналежного відповідача, то в задоволенні позову слід відмовити.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачкою.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 76 81, 89, 141, 263 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , поданого представником адвокатом Івашком Володимиром Володимировичем, до Лосинівської територіальної громади в особі Лосинівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання права власності відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І. М. Шевченко