Справа № 524/9326/25
Провадження № 4-с/524/25/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2025 року м.Кременчук

Автозаводський районний суд міста Кременчука в складі:

головуючого судді Алексашиної Н.С.,

за участю секретаря Сінельнік В.О.,

скаржника ОСОБА_1 ,

представника скаржника адвоката Тищенка В.М.,

представника Автозаводського ВДВС у м.Кременчуці Шамало Ю.В.,

представника стягувача адвоката Остахова В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кременчуці цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії та постанову державного виконавця про арешт майна, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на дії та постанову державного виконавця про арешт майна.

Скарга обґрунтована тим, що на належну йому квартиру АДРЕСА_1 накладено заборону відчуження на підставі постанови Автозаводського ВДВС АЕ579671 від 02.05.2005 року в межах виконавчого провадження по сплаті аліментів на утримання дитини.

Скаржник стверджує, що сплатив заборгованість.

Крім того, вказане виконавче провадження закінчено, але накладена заборона відчуження майна знята не була, внаслідок чого ОСОБА_1 позбавлений можливості розпоряджатися належною йому власністю.

Скаржник просить поновити йому строк на подання скарги на дії державного виконавця Автозаводського ВДВС Андрощук І.М., визнати дії держвиконавця про арешт майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони його відчуження неправомірними, скасувати постанову держвиконавця АЕ579671 від 30.05.2005 року про арешт майна боржника ОСОБА_2 та оголошення заборони на його відчуження.

Автозаводським відділом державної виконавчої служби у місті Кременчуці 05.09.2025 року подано відзив на скаргу подану ОСОБА_1 .

У скарзі зазначено, що на виконанні відділу перебувало виконавче провадження №3758732 з примусового виконання виконавчого листа №2-449 виданого 18.02.1997 року Автозаводським районним судом м.Кременчука про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 1996 року народження в розмірі частини всіх видів заробітку щомісяця, починаючи з 01.03.1997 року до повноліття дитини.

14.12.1998 року винесено постанову про відкриття провадження.

30.05.2005 року винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника.

05.04.2012 року повторно винесено постанову про звернення стягнення на майно боржника.

25.11.2014 року державним виконавцем на підставі п.6 ч.1 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження» (у старій редакції) винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із закінченням передбаченого законом строку для даного виду стягнення.

Станом на 04.09.2025 року у відділі відсутня інформація про сплату ОСОБА_5 щодо виконання рішення суду про стягнення аліментів.

Додатково повідомили, що у ВДВС перебувало виконавче провадження щодо стягнення з боржника неустойки за несплату аліментів ВП №39752938, яке закрито постановою від 12.06.2025 року на підставі п.9 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження».

ВДВС зазначає, що законодавчо передбачено подальше забезпечення виконання рішення суду у разі якщо боржник допустив борг зі сплати аліментів, що призвело до арешту майна.

Представником стягувача за виконавчим провадженням №3758732 ОСОБА_6 адвокатом Остаховим В.П. 09.09.2025 року подано заперечення на скаргу. У запереченнях зазначив, що у ОСОБА_1 існує заборгованість по сплаті аліментів, яка залишається непогашеною. Згідно довідки Автозаводського ВДВС від 14.04.2012 року розмір заборгованості складав 48306,37 грн. У зв`язку з наявною заборгованістю з боржника стягнуто неустойку в розмірі 13450,80 грн. на підставі рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 18.03.2013 року. В подальшому виконавче провадження щодо сплати неустойки закрито на підставі п.9 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження». Зважаючи на існуючу заборгованість по сплаті аліментів та відсутність доказів її сплати стягував просить у задоволенні поданої скарги відмовити.

В судовому засіданні скаржник та його представник адвокат Тищенко В.М. подану скаргу підтримали. Зазначили, що виконавче провадження закінчено понад десять років тому, матеріали виконавчого провадження знищені, відомості про існування заборгованості зі сплати аліментів відсутні, а тому просять скасувати постанову про накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_1 .

Представник Автозаводського ВДВС у місті Кременчуці за довіреністю Шамало Ю.В. у судовому засіданні заперечила проти задоволення поданої скарги, зазначивши, що за умов, коли заборгованість по сплаті аліментів залишається непогашеною, підстави для скасування арешту майна боржника відсутні. На запитання суду пояснила, що держвиконавцем двічі виносились постанови про накладення арешту на майно ОСОБА_1 : 30.05.2005 року та повторно 05.04.2012 року. Виконавче провадження закінчено 25.11.2014 року у зв`язку із закінченням строку для даного виду стягнення відповідно до старої редакції ЗУ «Про виконавче провадження», виконавчий лист повернуто до суду, арешт з майна боржника мали зняти, але не зняли. Наразі держвиконавець вважає, що слід керуватися нормами діючої редакції ЗУ «Про виконавче провадження», яке передбачає зняття арешту з майна лише після повного погашення заборгованості. На запитання суду щодо розміру існуючої заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 представник ВДВС відповіла, що розмір заборгованості невідомий, дані щодо нього не збереглися, оскільки виконавче провадження знищено. Вважає, що розмір заборгованості мають узгодити між собою стягував та боржник самостійно.

Представник стягувача адвокат Остахов В.П. проти вимог скаржника заперечив. Вважає, що заборгованість ОСОБА_1 продовжує існувати, її розмір на думку представника стягувача складає 48306,37 грн., як було визначено у довідці ВДВС за 2012 рік, оскільки саме з цієї суми визначався розмір неустойки. Також, представник стягувача зазначив, що скаржником обрано неправильний спосіб захисту, оскільки він прохає не про визнання незаконною бездіяльності держвиконавця та скасування арешту, а прохає скасувати винесену у відповідності до діючого законодавства постанову держвиконавця про заборону відчуження на нерухоме майно.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд виходить з наступного.

Відповідно ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Вимогами ч.2 ст.451 ЦПК України визначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником частини квартири АДРЕСА_1 , що підстверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом. /а.с.6/

На підставі постанови Автозаводського ВДВС Кременчуцького МРУЮ від 30.05.2005 року у виконавчому провадженні АЕ 579671 на вказане нерухоме майно ОСОБА_1 накладено заборону відчуження. /а.с.9/

Згідно відповіді Автозаводського ВДВС у місті Кременчуці у відділі на виконанні перебувало виконавче провадження № 3758732 з примусового виконання виконавчого листа Автозаводського районного суду м.Кременчука №2-449 виданого 18.02.1997 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частини від його заробітку щомісяця, починаючи з 01.03.1997 року і до повноліття дитини. /а.с.7-8/

Під час перевірки встановлено, що виконавче провадження № 3758732 завершене і знищене у зв`язку із закінченням строків зберігання.

У відповіді Автозаводського ВДВС у місті Кременчуці також зазначено, що станом на 11.06.2025 року у відділі відсутня інформація про сплату ОСОБА_1 призначених судом аліментів, і відповідно до ч.5 ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження» арешт може бути знятий за рішенням суду.

Вирішуючи подану скаргу, суд враховує, що виконавче провадження закінчено 25.11.2014 року, що підтвердила в судовому засіданні представник Автозаводського ВДВС у місті Кременчуці.

На час закінчення виконавчого провадження діяв ЗУ «Про виконавче провадження» № 606-XIV 21.04.1999 у редакції станом на 26.10.2014 року.

Відтак, суд відхиляє посилання представника стягувача та представника ВДВС про те, що слід керуватися нормами п.7 ч.4 ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження» у діючій редакції, яка передбачає можливість зняття арешту у випадку погашення заборгованості.

Відповідно до п.6 ч.1, ч.2 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції на час закінчення виконавчого провадження) виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення.

У випадках, передбачених пунктами 1-6, 8, 9, 11-13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

У ст.50 ЗУ «Про виконавче провадження» визначені наслідки завершення виконавчого провадження .

У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Згідно п. 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби N 2274/5 від 25.12.2008 р., строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки.

Таким чином, виходячи з вищезазначеним, державний виконавець був зобов`язаний скасувати арешти майна боржника в порядку ст.ст.49, 50 ЗУ «Про виконавче провадження». Оскільки на даний час матеріали виконавчих проваджень знищені, арешт може бути знятий лише за судовим рішенням.

Суд відхиляє посилання представника державної виконавчої служби, як на підставу для збереження арешту, існування непогашеної заборгованості, оскільки він навіть не зміг назвати суму такої заборгованості та надати відповідні підтверджуючі документи.

Щодо посилань представника стягувача про те, що розмір такої заборгованості слід визначити у сумі 48306,37 грн., оскільки такий розмір існував станом на 14.04.2012 року на час стягнення неустойки, суд також відхиляє, оскільки не виключено, що до закінчення виконавчого провадження боржником здійснювались відповідні виплати. Посилання представника стягувача, що боржник має надати докази на підтвердження здійснення ним відповідних виплат, не відповідають принципу змагальності, згідно якого тягар доведення лягає на ту сторону, яка стверджує обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. ч. 1,2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти стосовно свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до частини першої статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 41 Конституції України та п. 2, ч. 1 ст. З, ст. 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

За змістом зазначених норм та положень ст. 16 ЦК України власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності.

З поданої скарги убачається, що скаржник переслідує мету скасування арешту належного йому майна, який зберігається внаслідок бездіяльності держвиконавця, який не вирішив питання про зняття арешту під час закінчення виконавчого провадження.

Втім, у поданій скарзі ОСОБА_1 просить визнати неправомірними дії державного виконавця щодо накладення арешту на майно та скасування постанови АЕ579671 від 30.05.2005 року. Однак, в чому полягає неправомірність дій державного виконавця під час накладення арешту на майно боржника та винесення відповідної постанови, скаржник не зазначає.

Отже, спосіб захисту обраний скаржником, не є належним, оскільки не відповідає меті поданої скарги.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, пункт 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19).

З таких обставин суд доходить висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.13, 80, 81, 447-453 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та постанову державного виконавця про арешт майна.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Алексашина Н.С.