Оболонський районний суд міста Києва
Справа № 756/7458/25
Провадження № 2/756/4603/25
РІШЕННЯ

Іменем України

26 серпня 2025 року м. Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Діденка Є.В.,

за участю секретаря судового засідання - Павлишина О.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Марчук В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Глобал Плюс» про зміну формулювання звільнення у трудовій книжці,

у с т а н о в и в:

26 травня 2025 року до суду надійшла вказана позовна заява, у якій позивач просить:1) поновити строк звернення до суду; 2) змінити формулювання звільнення, вказавши формулювання звільнення - за власним бажанням по ст. 38 КЗпП України.

В обґрунтування своїх вимог Позивач зазначила, що 23.01.2023 року була прийнята на посаду бухгалтера до ТОВ «Інтер Глобал Плюс». 25.06.2024 року Позивач була звільнена за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Позивач не згодна із формулюванням звільнення, оскільки роботодавець чинив мобінг стосовно неї. Так, під час роботи на неї покладались обов`язки, які виходили за межі повноважень, зокрема щодо загальної економічної діяльності підприємства, укладення договорів, проведення взаєморозрахунків, збереження матеріальних цінностей. Позивача примушували підписувати документи, які не співпадали з реальною наявною інформацією. За декілька місяців до звільнення, Позивачу погрожувала інша співробітниця. Також, керівництвом було поставлено завдання пошуку шляхів мінімізації оподаткування підприємства, з чим не погоджувалась Позивач, та повідомила керівництво, що буде доповідати у контролюючі державні органи про всі виявлені порушення на підприємстві. В результаті, Позивачу було запропоновано звільнитись, на неї чинився психологічний тиск, погрози фізичною розправою, і тому Позивач погодилась на звільнення. Під час звільнення, Позивача змусили написати розписку, що якщо вона комусь розповість про особливості діяльності підприємства, то буде застосована фізична розправа. Позивач у розписці написала «Претензій до товариства не маю, прощаюся з життям». Позивач боїться за своє життя, і 14.04.2025 р. подала заяву до поліції за фактом грубого порушення угоди про працю відповідачем та погрози вбивством. Ухвалою слідчого судді від 05.05.2025 року було зобов`язано поліцію внести відомості до ЄРДР. Крім того, позивач просить поновити їй строк звернення до суду, оскільки сподівалась самостійно вирішити ситуацію, і тільки тепер Позивач може підтвердити факт мобінгу.

Ухвалою судді від 28.05.2025 року відкрито спрощене позовне провадження, призначено судове засідання на 19.08.2025 року.

11.06.2025 року надійшов відзив на позов, у якому відповідач позов не визнав. Зазначив, що 25.06.2024 року Позивач була звільнена за угодою сторін на підставі заяви Позивача, у якій вона власноруч написала, що просить звільнити її за угодою сторін. 25.06.2024 року Позивач склала і подала заяву про внесення запису до її трудової книжки щодо припинення трудового договору, і зазначила про відсутність претензій до Товариства. Відповідно, був виданий наказ про звільнення Позивача за угодою сторін і у трудовій книжці Позивача було зроблено такий запис. В той же день, 25.06.2024 року з Позивач проведено повний розрахунок по належним виплатам. Крім того, ні під час роботи, ні після звільнення Позивач не зверталась до жодних контролюючих органів із заявами про порушення Відповідачем трудового законодавства. У вересні 2024 року адвокат і інтересах Позивача двічі звертався із запитами щодо обставин документального оформлення звільнення Позивача, та листами від 23.09.2024 та 07.10.2024 року були надані вичерпні відповіді та копії документів. Вважає, що Позивачем не надано доказів та обґрунтувань щодо поважності пропуску строку звернення до суду у цій справі, а тому відсутні підстави для його поновлення.

16.06.2025 року надійшла відповідь на відзив, у якій Позивач зокрема зазначає, що пропустила строку звернення до суду внаслідок психологічного тиску Відповідача, та дестабілізацією у зв`язку із цим психоемоційного стану, була психічно пригнічена, що унеможливило звернення до суду. Заяву про внесення запису до трудової книжки Позивач не складала і не підписувала. Стверджує, що мав місце мобінг, тобто застосуванню підлягає ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

16.06.2025 року позивач подала клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи і клопотання про витребування доказів.

23.06.2025 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких Відповідач зокрема наполягає на відсутності у Позивача доказів на підтвердження викладених у позові обставин.

В судовому засіданні 19.08.2025 року суд ухвали відмовити у задоволенні клопотань про витребування доказів і призначення почеркознавчої експертизи, оскільки доводи таких клопотань виходять за межі заявлених Позивачем підстав позову. Крім того, в судовому засіданні Позивач повідомила, що підпис про ознайомлення з наказом про припинення трудового договору належить їй.

В судовому засіданні 19.08.2025 року оголошено перерву до 26.08.2025 р., суд ухвали витребувати у Відповідача для огляду оригінал наказу про припинення трудового договору.

В судовому засіданні 26.08.2025 року суд оглянув оригінал наказу про припинення трудового договору, розгляд справи завершений.

В судовому засіданні Позивач і її представник підтримали позов з викладених у ньому підстав, Позивач зазначила, що під час роботи їй погрожував інший працівник підприємства, потім у неї вийшла з ладу програма. Після цього їй наказали написати заяву на звільнення за угодою сторін, яку вона підписала через психологічний тиск, а також у наказі про припинення трудового договору за вказівкою керівника власноруч написала: «Претензій до Товариства не маю, прощаюся з життям». Підпис про ознайомлення з наказом про припинення трудового договору від 25.06.2024 року належить їй, але текст нижче про отримання копії, а також заяву про внесення запису у трудову книжку, вона не писала. Заяву про звільнення за угодою сторін підписувала власноруч.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти позову з підстав, викладених у заявах по суті, зокрема також зазначив, що Позивач пред`явила ще декілька таких позовів до колишніх роботодавців щодо неправильності формулювань її звільнень з колишніх місць роботи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, вислухавши доводи сторін, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Встановлені судом обставини і відповідні їм правовідносини.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 24.01.2023 року Позивач була прийнята на посаду бухгалтера до ТОВ «Інтер Глобал Плюс», що оформлено наказом № 02к, та внесений запис до трудової книжки.

У заяві від 25.06.2024 року Позивач просить звільнити її з посади бухгалтера 25.06.2024 року за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України.

У заяві від 25.06.2024 року, Позивач просить внести запис до трудової книжки про припинення трудового договору.

Наказом № 04к від 25.06.2024 року Позивача звільнено з посади бухгалтера за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. У графі «З наказом ознайомлений» міститься підпис Позивача. Нижче міститься рукописний текст «копію наказу про припинення трудового договору № 04к від 26.06.2024 р. отримала, 28.06.2024 р., підпис.

Згідно з наданими платіжними документами, 25.06.2025 року з Позивачем проведено розрахунок.

16.08.2024 року Позивач відвідувала лікаря та отримала рецепт на медичний препарат.

Листами від 23.09.2024 року та 07.10.2024 року надані відповіді на адвокатські запити щодо оформлення звільнення Позивача і копії документів.

Відповідно до встановлених правовідносин, суд керується такими нормами права.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 2-2 КЗпП України, мобінг (цькування) - систематичні (повторювані) тривалі умисні дії або бездіяльність роботодавця, окремих працівників або групи працівників трудового колективу, які спрямовані на приниження честі та гідності працівника, його ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення ним трудових прав та обов`язків, що проявляються у формі психологічного та/або економічного тиску, зокрема із застосуванням засобів електронних комунікацій, створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери, у тому числі такої, що змушує його недооцінювати свою професійну придатність. Формами психологічного та економічного тиску, зокрема, є:

створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери (погрози, висміювання, наклепи, зневажливі зауваження, поведінка загрозливого, залякуючого, принизливого характеру та інші способи виведення працівника із психологічної рівноваги);

безпідставне негативне виокремлення працівника з колективу або його ізоляція (незапрошення на зустрічі і наради, в яких працівник, відповідно до локальних нормативних актів та організаційно-розпорядчих актів має брати участь, перешкоджання виконанню ним своєї трудової функції, недопущення працівника на робоче місце, перенесення робочого місця в непристосовані для цього виду роботи місця);

нерівність можливостей для навчання та кар`єрного росту;

нерівна оплата за працю рівної цінності, яка виконується працівниками однакової кваліфікації;

безпідставне позбавлення працівника частини виплат (премій, бонусів та інших заохочень);

необґрунтований нерівномірний розподіл роботодавцем навантаження і завдань між працівниками з однаковою кваліфікацією та продуктивністю праці, які виконують рівноцінну роботу.

Вимоги роботодавця щодо належного виконання працівником трудових обов`язків, зміна робочого місця, посади працівника або розміру оплати праці в порядку, встановленому законодавством, колективним або трудовим договором, не вважаються мобінгом (цькуванням).

Вчинення мобінгу (цькування) заборонено. Особи, які вважають, що вони зазнали мобінгу (цькування), мають право звернутися із скаргою до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та/або до суду.

У статті 5-1 КЗпП України вказано, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України , зокрема правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи; правовий захист від мобінгу (цькування), дискримінації, упередженого ставлення у сфері праці, захист честі та гідності працівника під час здійснення ним трудової діяльності, а також забезпечення особам, які зазнали таких дій та/або бездіяльності, права на звернення до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та до суду щодо визнання таких фактів та їх усунення (без припинення працівником трудової діяльності на період розгляду скарги, провадження у справі), а також відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок таких дій та/або бездіяльності, на підставі судового рішення, що набрало законної сили.

Згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є: угода сторін.

Частиною 3 ст. 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Згідно зі ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

У частині 3 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

У постанові Верховного Суду від 22.01.2025 року у справі № 757/5467/21 зазначено, що Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складником механізму реалізації права на судовий захист та однією з основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.

Оцінка доказів і мотиви суду.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно він не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Позивач стверджує, що її звільнення за угодою сторін відбулось внаслідок психологічного тиску з боку посадових осіб Відповідача, і тому слід змінити формулювання звільнення на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, як таке, що стало наслідком мобінгу.

Суд звертає увагу, що мобінгом є не будь-які незаконні або дискримінаційні дії, а саме систематичні (повторювані) тривалі умисні дії або бездіяльність роботодавця, окремих працівників або групи працівників трудового колективу, які спрямовані на приниження честі та гідності працівника, його ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення ним трудових прав та обов`язків.

Під час розгляду цієї справи суду не надано жодних доказів на підтвердження неправомірних дій роботодавця або його працівників стосовно Позивача, тим паче таких, яких можливо було би кваліфікувати, як мобінг.

Суду не надано доказів звернення Позивача до роботодавця щодо відкликання заяви про звільнення, або про зміну формулювання.

Звернення Позивача до поліції за фактом порушення Відповідачем угоди про працю у квітні 2025 року, в той час, як звільнення відбулось 25 червня 2024 року, не підтверджує викладених у позові обставин.

Судом були перевірені доводи Позивача щодо написання на примірнику наказу про припинення трудового договору розписки змістом «претензій до Товариства не маю, прощаюся з життям», та встановлено відсутність такого тексту на оригіналі наказу, який був оглянутий в судовому засіданні.

Заперечення Позивачем факту підписання заяви про внесення запису до трудової книжки, а також розписки про отримання наказу, не мають істотного значення у цій справі, оскільки виходять за межі підстав позову. Крім того, факт ознайомлення з наказом про звільнення і отримання трудової книжки, Позивач не заперечує.

Також, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності поважних причин для поновлення строку звернення до суду.

Суд наголошує, що статтею 233 КЗпП України встановлено місячний строк звернення до суду у справах про звільнення, а цей позов подано лише 23.05.2025 року. Факт звернення Позивача за медичною допомогою 16.08.2024 року не підтверджує те, що у Позивача існували об`єктивні і непереборні обставини звернутись із позовом у встановлений законом строк.

Судом з`ясовано, що Позивач з моменту звільнення була обізнана про правові підстави її звільнення, і застосоване формулювання. Доказів того, що Позивач більше десяти місяців перебувала у такому психічному стані, який перешкоджав їй звернутись до суду, не надано.

Тому, суд приходить до висновку про відсутність підстав для поновлення Позивачу строку звернення до суду, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Оскільки Позивач звільнена за законом від сплати судового збору, і у задоволенні позову відмовлено, то судовий збір стягненню з Відповідача не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 76, 77-81, 89, 247, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

вирішив:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повне рішення складене 22.09.2025 р.

Суддя Є.В. Діденко