У Х В А Л А

19.09.2025 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Чекулаєва С.О.,

з участю секретаря Шевченко В.В.,

розглянувши заяву представника позивача про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

в провадженні Голосіївського районного суду міста Києва знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до поданої позовної заяви, позивач просить суд визнати недійсним з моменту укладення 17.09.2015 Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між продавцем - ОСОБА_1 та покупцем - ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Лідією Миколаївною, за реєстровим номером № 1695, та витребувати у ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 17.09.2025 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 18.09.2025 в даній справі відкрито провадження; справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

19.09.2025 через систему Електронний суд представником позивача подано клопотання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке є предметом спору у даній справі.

Свою заяву представник позивача обгрунтовує тим, що 17.09.2015 між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 (далі також - відповідач 1) було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Того ж дня, 17.09.2015, позивачем та відповідачем-1 було укладено додаткову угоду до Договору купівлі-продажу квартири, якою викладено пункти 3 та 4 Договору у новій редакції та засвідчено, що продаж зазначеної квартири вчинено за ціною 2 182 260 гривень, що становить за офіційним курсом 100 000 доларів США, які відповідач-1 зобов`язаний передати позивачу до 01.03.2021.

В день укладення додаткової угоди сторони дійшли згоди, що укладена ними додаткова угода буде нотаріально посвідчена найближчим часом. Час і місце нотаріального посвідчення додаткової угоди повинен був визначити відповідач-1, що посвідчується відповідним розписом останнього у Вимозі-повідомленні від 17.09.2015.

Власного обов`язку щодо визначення місця та часу здійснення нотаріального посвідчення додаткової угоди до Договору купівлі-продажу від 17.09.2015 відповідач-1 не здійснив; в подальшому неодноразово просив відтермінувати нотаріальне посвідчення укладеної угоди, посилаючись через різні причини особистого характеру.

Станом на день звернення ОСОБА_1 до суду на виконання умов Договору відповідач-1 не передав позивачеві коштів в розмірі 2 182 260 гривень, що свідчить про укладення ним правочину без наміру створення правових наслідків, що обумовлювалися даним договором - набуття права власності на квартиру в обмін на передачу позивачеві обумовленої сторонами суми коштів, та про завідомо сплановане відповідачем-1 заволодіння квартирою шляхом обману.

В подальшому між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (далі також - відповідач 2) було укладено Договір про задоволення вимог іпотекодержателя 09.10.2024 відповідно до умов якого відповідач-1 добровільно передав відповідачу-2 квартиру в рахунок виконання зобов`язань по договору позики від 25.08.2023. При цьому вартість квартири на момент укладення договору становила 3 749 986 гривень, про що вказано у п.3 даного Договору.

Відповідно до п.4 Договору від 09.10.2024 відповідач-1 отримав від відповідача-2 грошові кошти у сумі 1 151 505,00 гривень в рахунок суми відшкодування різниці вартості квартири та суми боргу перед відподвічем-2.

На даний час є достатні підстави вважати, що зазначене вище нерухоме майно незаконно перейшло у власність відповідача ОСОБА_3 , а тому може бути відчужене ним на користь третіх осіб, та у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що клопотання представника позивача підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на судовий захист.

Виконання судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Європейським судом у справі «Горнсбі проти Греції» зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

У рішенні Європейського суду від 18.05.2004 у справі «Продан проти Молдови» суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін.

Таким чином, суд, будучи органом правосуддя, повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Тобто забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 149 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до змісту якої суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення, що повністю відповідає зазначеним вище вимогам Європейського суду.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З аналізу положень статті 149 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість забезпечення позову не лише у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити виконання рішення суду, а також у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду і ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Тобто, за замістом частини другої статті 149 Цивільного процесуального кодексу України у вирішенні питання щодо забезпечення позову слід також враховувати за захистом якого порушеного чи оспорюваного права або інтересу звернувся позивач, не обмежуючись лише неможливістю виконання рішення суду та позовними вимогами.

При розгляді заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 суд встановив, що між сторонами існує спір щодо дійсності договору купівлі-продажу квартири та витребування майна з чужого незаконного володіння, що є вимогами майнового характеру.

Забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке є предметом спору у даній справі, суд вважає співмірними заходами забезпечення з огляду на предмет спору та таким, що відповідає характеру спірних правовідносин.

Суд, на підставі наявної в матеріалах справи Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (дата, час формування: 19.08.2025 10:04:18) встановив, що власником квартири: загальна площа (кв.м): 68.7, житлова площа (кв.м): 41.8, за адресою: АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, серія та номер: 2078, виданий 09.10.2024.

Стосовно обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову та накладення арешту на нерухоме майно, яке є предметом спору суд зазначає, що відповідач, як власник спірного майна дійсно має можливість в будь-який момент здійснити розпорядження ним, зокрема відчужити на користь третіх осіб, що в майбутньому може утруднити виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача.

За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Суд також звертає увагу, що за своєю суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх. Накладення арешту на майно не завдає шкоди та збитків відповідачу, не позбавляє його конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам.

Враховуючи викладене, суть позовних вимог, їх розмір та, беручи до уваги те, що невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому унеможливити виконання рішення у даній справі, суд приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання представника позивача про забезпечення даного позову.

Суд не вбачає підстав вимагати від позивача забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Обставини, за яких суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення у відповідності до положень частини третьої статті 154 ЦПК України, відсутні.

Керуючись ст.ст.151, 152, 153 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

клопотання представника позивача про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити.

Накласти арешт на квартиру, загальна площа квартири 68,7 кв.м., житлова площа - 41,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 , яка зареєстрована на праві власності за відповідачем ОСОБА_3 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя 09.10.2024, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубковою О.Є. за реєстровим № 2078.

Стягувач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_3 , РНОПП: НОМЕР_1 );

Боржник: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ).

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Копію ухвали про забезпечення позову направити сторонам по справі, а також виконавцю - для негайного виконання та вжиття відповідних заходів.

Суд роз`яснює, що у відповідності до частини четвертої статті 157 ЦПК України, особи, винні в невиконанні ухвали про забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя: С.О. Чекулаєв