КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 756/13396/23

11 вересня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Рейнарт І.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивачаОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської областівід 11 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Косенко А.В., у справі запозовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на тварину,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи до ОСОБА_2 про визнання права власності на тварину.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 24 липня 2023 року ОСОБА_2 подарував йому тхора на кличку ІНФОРМАЦІЯ_2, який до цього належав останньому. Таким чином між ними було укладено договір дарування, за яким він прийняв тхора у дар, що може підтвердити свідок ОСОБА_4 .

25 вересня 2023 року відповідач ОСОБА_2 забрав тхора, тому між ними виник спір про право власності на цю тварину.

Позивач зазначав, що за фактом крадіжки та збуту тхора, який є його власністю, було відкрито кримінальне провадження № 0001211 від 17.10.2023 року, що підтверджується витягом з ЄРДР від 24.10.2023 року.

Зповідомленої відповідачем інформації, спірна тварина (тхір) перебуває нині у нього, так як він забрав її в особи, якій до цього продав тварину. Наявність тхора у відповідача наразі може підтвердити також свідок ОСОБА_4 , виходячи з його особистої бесіди з ОСОБА_2 .

Посилаючись на те, що відповідач оспорює його право вланості на спірну тварину та з огляду на те, що з повідомленої відповідачем інформації, спірна тварина (тхір) перебуває нині у нього, позивач ОСОБА_1 просив суд: визнати за ним право власності на тхора на кличку ІНФОРМАЦІЯ_2; витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 тхора (фретку) на кличку ІНФОРМАЦІЯ_2 (вид: Mustela putorius furo); судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 11 листопада 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на тварину відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 11 листопада 2024 року; поновити позивачу строк на подання доказів, провести допит позивача як свідка.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було застосовано норми ЦК України, які регламентують договір дарування, що є предметом спору та доказування у даній справі; суд першої інстанції відмовив у прийнятті доказів, а саме- у допиті позивача, як свідка, та неправильно оцінив ветеринарний паспорт на тварину (тхора).

Зазначає, що фретка є домашньою твариною, а відтак судом першої інстанції було помилково застосовано норми ч.ч. 1, 2 ст. 7 Закону України «Про тваринний світ», що стосуються диких тварин.

Законодавчо врегульовано, що якщо предметом договору дарування є предмети особистого користування та побутового призначення, то такий договір може бути укладено в усній формі.

Позивач вважає, що договір дарування спірної тварини, укладений в усній формі, є законним і укладеним у належній формі. Отже, встановлення на підставі показань свідків факту виконання договору дарування тварини є належними і допустимими доказами.

При цьому, позивачем у судовому засіданні 11.11.2024 року було заявлено клопотання про допит сторони позивача як свідка, проте, суд першої інстанції відмовив в задоволенні цього клопотання.

Позивач вважає за потрібне подати заперечення на протокольну ухвалу Макарівського районного суду Київської області (п. 39, 14:05:08, Протокол судового засідання в режимі конференції № 3612370), якою було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про допит його, як свідка, вважаючи її незаконною та необґрунтованою, з посиланням на те, що відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦПК України, якщо сторона, третя особа, їх представники заявляють, що факти, які мають значення для справи, їм відомі особисто, вони за їхньою згодою можуть бути допитані як свідки згідно із статтями 230-232 цього Кодексу.

Також позивач вважає, що суд першої інстанції неправильно оцінив ветеринарний паспорт на тварину (тхора), оскільки наданий ним ветеринарний паспорт на спірну тварину підтверджує, що він видавався саме позивачу, адже у графі «власник» заначено « ОСОБА_1 », а отже наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності доводять наявність у нього права власності на тхора (фретку) на кличку ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідач ОСОБА_2 засобами електронного зв`язку з використанням електронного цифрового підпису до Київського апеляційного суду 10 липня 2025 року подав відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 4 статті 360 ЦПК України до відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Відповідно до частини 4 статті 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

З огляду на зазначене та,враховуючи, що відповідачем не додано до відзиву на апеляційну скаргу доказів надсилання відзиву і доданих до нього документів позивачу, колегія суддів протокольною ухвалою від 17 липня 2025 року відмовила у долученні відзиву і доданих до нього документівдо матеріалів справи та повернула відповідачу зазначений відзив без розгляду.

У додаткових письмових поясненнях позивач ОСОБА_1 зазначає, що тварини є особливим об`єктом цивільних прав, а поводження з ними визначаються також окремими законами.

Відтак, сторона позивача класифікує тхора (фретку) на кличку ІНФОРМАЦІЯ_2 у відповідності до норм ЦК України щодо правового режиму речей наступним чином: 1) є твариною (ст. 180); 2) є рухомою річчю (ч. 2 ст. 181); 3) є неподільною річчю (ч. 2 ст. 183); 4) є річчю, визначеною індивідуальними ознаками (ч. 1 ст. 184), а саме: масть/колір, стать, характер, темперамент, набуті умовні рефлекси та звички тощо, тобто є незамінною річчю (не вимірюється вагою, числом, мірою); 4) є неспоживною річчю (ст. 185); 5) є майном (ст. 190).

На думку позивача, з огляду на те, що спеціальні норми щодо форми договору дарування (ст. 719 ЦК України) не містять конкретних вказівок щодо дарування тварини, то слід послуговуватись загальними нормами ЦК України щодо вимог до форми договорів.

Законодавець у ч. 2 ст. 180 ЦК України однозначно визначив, що правила поводження з тваринами встановлюються законом.

Таким спеціальним законом є Закон України «Про захист тварин від жорстокого поводження», який застосовний до даних правовідносин, адже спірна тварина є домашньою.

Стаття 13 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» містись засади умов угод, предметом яких є тварини.

Частина 4 цієї статті стосується саме дарування тварин і має такий зміст: «Дарування тварин допускається після попереднього погодження з майбутнім власником».

Враховуючи положення ч. 4 ст. 13 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження», а також положення ч.ч. 1 та 4 ст. 722 ЦК України, подарунок у вигляді тварини був прийнятий 24.07.2023 року ОСОБА_1 (обдарованим) від дарувальника ОСОБА_2 .

Фактична передача тварини є підтвердженням укладення договору.

З огляду на те, що спірний договір дарування тварини був виконаний у момент його вчинення у повному обсязі, тобто, тхір ІНФОРМАЦІЯ_2 був переданий у руки обдарованого ОСОБА_1 , то усна формадоговору дарування є цілком правомірною у даному випадку.

Позивач вважає, що показання свідка ОСОБА_4 є допустимим доказом у розумінні ч. 1 ст. 218 ЦК України, як і показання самого ОСОБА_1, які у свою чергу, судом не були прийняті, зокрема у силу ч. 2 ст. 218 ЦК України. Показання свідка хоч і не можуть бути єдиною підставою для рішення, але можуть доповнювати інші докази (як непрямі підтвердження) і мають досліджуватись судом у сукупності з іншими доказами (ст. 80, 89 ЦПК України).

Інший письмовий доказ у справі, а саме: ветеринарний паспорт на тварину (тхора на кличку ІНФОРМАЦІЯ_2) підтверджує звернення позивача до комунальних органів ветеринарної служби, та підтверджує фактичне володіння та реєстрацію тварини на ім`я обдарованого.

Витяг з ЄДРДР щодо кримінального провадження №0001211, яке відкрите за заявою ОСОБА_1 (визнаного потерпілим) підтверджує безпосереднє звернення до правоохоронних органів за фактом крадіжки тхора безпосередньо після його зникнення 25.09.2023 року. Отже, це свідчить про те, що обдарований вважав себе власником тварини та вжив заходів захисту свого права.

При цьому, відповідач не надав жодного доказу, який би спростовував факт передачі тварини добровільно. Крім того, підтвердив у засіданні суду апеляційної інстанції усі суміжні факти події: підтвердив, що дійсно потребував додаткових коштів для оренди житла, що змусило його продати тхора, а також, що святкував день народження ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ОСОБА_4 ем у квартирі позивача.

Відповідач не спростував факт дарування тхора на день народження ОСОБА_1.

Отже, сторона позивача вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив скаргу задовольнити, скасуваати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задволенння його позову.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив скаргу залишити без задволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що Комунальним підприємством «Київська міська лікарня ветеринарної медицини» видано ветеринарний паспорт № НОМЕР_1 на тварину тхір ІНФОРМАЦІЯ_2, масть коричнева, власник ОСОБА_1 .

16.10.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Оболонського управління поліції Головного управління поліції в м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення за адресою: АДРЕСА_1 та повідомив про те, що ОСОБА_2 вчинив самоправні дії, а саме- забрав з квартири заявника тварину- тхора кличка ІНФОРМАЦІЯ_2 та продав його без згоди заявника.

За фактом крадіжки та збуту тхора було відкрито кримінальне провадження № 0001211 від 17.10.2023 року, що підтверджується витягом з ЄРДР від 24.10.2023 року .

У судовому засіданні 11.11.2024 року судом першої інстанції було допитано в якості свідка ОСОБА_4, який повідомив, що знає позивача з 2019 року, він звертався до нього за послугами психотерапевта. У 2021 році свідок познайомився з ОСОБА_2 і у тому ж році позивач з відповідачем почали жити разом, та у них в квартирі з`явився тхір. Тхора купив та приніс додому ОСОБА_2 . Спочатку виглядало, що це тварина ОСОБА_2 , він гуляв з ним, потім зацікавленість ОСОБА_2 почала змінюватися щодо тхора. Зі слів ОСОБА_1 він брав участь у прибиранні клітки, займався ним більше він. ОСОБА_2 скаржився, що від тхорапогано тхне. На початку літа 2023 року в них почалися сварки щодо їх сумісного проживання. Пішли розмови щоб роз`їхатись, все до того йшло. На дні народження ОСОБА_1 був свідок і ОСОБА_2 . ОСОБА_2 приготував суші, алкоголь не вживали. ОСОБА_2 взяв клітку і приніс на кухню і сказав що він дарує тхора ОСОБА_1 . ОСОБА_2 восени 2023 року чи в кінці літа, вже не памятає, зїхав з квартири, не попередивши. Коли ОСОБА_1 прийшов додому, то тхора не було. В 2024 році свідок зустрічався з ОСОБА_2 , його про це попросив ОСОБА_1 . ОСОБА_2 сказав, що він тхора віддав чи продав. А потім ОСОБА_1 дізнався, що тхора повернули господарі. Тхір знаходився у ОСОБА_2 . ОСОБА_1 попросив зустрітися з ОСОБА_2 щодо повернення тхора. ОСОБА_2 вимагав відшкодування на витрати за адвоката з приводу судової справи і крадіжки тхора. Вони не дійшли згоди.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на тварину, суд першої інстанції вказав на те, що ветеринарний паспорт є ветеринарними документом та, відповідно, може підтверджувати ветеринарно-санітарний стан тварини та отримується з метою охорони території України від занесення хвороб тварин з території інших держав або карантинних зон та захисту населення від хвороб, спільних для тварин і людей.

За таких обставин, суд доходить до висновку про те, що ветеринарний паспорт не є документом, що може підтверджувати наявність права власності на тварину, а відтак правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Макарівського районного суду Київської області від 11 листопада 2024 року, не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту у цивільному судочинстві являється порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Суд зазначає, що порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Підстави набуття права власності на річ (майно) передбачені статтею 328 ЦК України, якою встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

В розумінні положень ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Виходячи з положень статті ст. 180 ЦК України, тварини є особливим об`єктом цивільних прав. На них поширюється правовий режим речі, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, тварини мають правовий режим речі, у зв`язку з чим можуть виступати як об`єкт цивільно-правових відносин, а також як предмет правочинів у випадку дотримання вимог щодо порядку укладення правочинів, передбачених ст. ст. 205, 206, 208 ЦК України.

Згідно ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Частиною 1 статті 641 ЦК України встановлено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Так, згідно зі ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Частиною 4 статті 719 ЦК України визначено, що договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно.

Колегія суддів звертає увагу на те, що однією із засад цивільного законодавства є добросовісність.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

У справі, що переглядається, колегією суддів встановлено, що на підтвердження підстав набуття права власності на тварину - тхора (фретку) на кличку ІНФОРМАЦІЯ_2 (вид: Mustela putorius furo), позивач посилається на наявність усного договору дарування, укладеного ІНФОРМАЦІЯ_1 з ОСОБА_2 шляхом оферти і акцепту, відповідно до ст. 641 та ч. 4 ст. 719 ЦК України.

Враховуючи досягнуті усні домовленості, відповідач передав, а позивач прийняв у власність тварину - тхора (фретку) на кличку ІНФОРМАЦІЯ_2 (вид: Mustela putorius furo). Вказані обставини також підтверджується показами ОСОБА_4, допитаного судом в якості свідка.

Відповідно до наданої позивачем копії паспорту тварин - власником тхора (фретки) на кличку ІНФОРМАЦІЯ_2 (вид: Mustela putorius furo) є ОСОБА_1 .

В свою чергу, відповідачем не надано і матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, який би достеменно свідчив про те, що ОСОБА_1 незаконно заволодів тхором (фреткою) на кличку ІНФОРМАЦІЯ_2 (вид: Mustela putorius furo), а відтак в силу приписів ч.4 ст. 719 ЦК України усний договір дарування від ІНФОРМАЦІЯ_1 вважався б неукладеним.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем доведено факт набуття ним права власності на тварину - тхір (фретку) на кличку ІНФОРМАЦІЯ_2 (вид: Mustela putorius furo), а відповідачем вказаний факт не спростовано належними та допустимими доказами.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов`язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивач) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб.

Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно.

Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права.

Як вбачається з обставин справи, в цьому випадку воля особи (позивача у даній справі) щодо вільного використання свого права, тобто володіння, користування та розпорядження майном, - зв`язана волею сторонніх осіб (відповідача у справі), що суперечить вищевказаній презумпції.

Відповідно до ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст. 387 ЦК України та частини 3 ст.12 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбаченим процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Отже, з системний аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Саме по собі звернення позивача до суду з відповідним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю й заперечення відповідача щодо його задоволення свідчить про наявність таких перешкод.

Враховуючи те, що позивачем доведено факт набуття права власності на тварину - тхора (фретку) на кличку ІНФОРМАЦІЯ_2 (вид: Mustela putorius furo), а долучені до справи документи підтверджують законність володіння позивача вказаною твариною, а активне заперечення відповідача щодо задоволення позовних вимог свідчить про наявність перешкоду реалізації позивачем свого права володіння твариною, то колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на тварину - тхора (фретку) на кличку ІНФОРМАЦІЯ_2 (вид: Mustela putorius furo) та витребування із незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 тварини є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 376 ЦПК України Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити, рішення Макарівського районного суду Київської області від 11 листопада 2024 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на тварину задовольнити.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (пункт 269).

Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Разом з тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, актів виконаних робіт тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Водночас за змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Такі висновки сформульовані в пунктах 106-108 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини «Гурепка проти України № 2» наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

В силу вимог положень ЦПК України, зокрема ч.8 ст.141 вказаного Кодексу, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

06.05.2025 року між адвокатом Горолюк Яною Володимирівною та ОСОБА_1 було укладено договір про надання правової (правничої) допомоги.

11.05.2025 року між адвокатом Городюк Яною Володимирівною та ОСОБА_1 підписано акт № 1/1 до договору про надання правової (правничої) допомоги № 188 від 06.05.2025 року з якого вбачається надання адвокатом наступних послуг: надання консультації та розяснень з правових питань посудовій справі №756/13396/23 щодо наявного апеляційного провадження № 22-ц/824/11935/25 на суму 2 500 грн.

Відтак, витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції адвоката склали 2 500 грн.

Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу та, враховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, враховуючи характер правовідносин, складність справи, необхідність процесуальних дій сторони, розумність їхнього розміру, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідча на користь позивача витрат на правничу допомогу в сумі 2 500 грн.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задоволено, судове рішення скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позовних вимог, то колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за поданняапеляційної скарги у розмірі 3220,80 грн.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 180, 190, 205, 206. 328, 386, 387, 391, 392. 640, 641, ч.4 ст. 719 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 81, 89, 137, 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 11 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на тваринузадовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на тварину - тхора (фретку) на кличку ІНФОРМАЦІЯ_2 (вид: Mustela putorius furo).

Витребувати із незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 тварину - тхора (фретку) на кличку ІНФОРМАЦІЯ_2 (вид: Mustela putorius furo).

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3220,80 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 2 500,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: